Силвия Плат
Стъкленият похлупак

Превод от английски: Людмила Колечкова, 2015

chitanka.info

На Елизабет и Дейвид

1

Беше необикновено знойно лято — лятото, в което екзекутираха съпрузите Розенберг, а аз самата не знаех какво търся в Ню Йорк. Разстройвам се от екзекуции. Става ми зле при мисълта, че на електрическия стол изгарят човек, а по вестниците пишеха само за това — заглавия с огромни букви се пулеха насреща ми от всеки ъгъл и от спарената, воняща паст на всяка станция на метрото. Макар че мен не ме заплашваше такава смърт, аз все пак се питах какво ли усеща оня, чиято нервна система електрическият ток разтърсва докрай, за да го умъртви.

Струваше ми се, че няма по-ужасно нещо на света.

Самият Ню Йорк бе достатъчно ужасен. Към девет сутринта малкото росна свежест, изпълнила нощния въздух на града, се изпаряваше като приятен сън. Миражно сиви в дъното на своите гранитни каньони, нагорещените улици трептяха на слънцето, покривите на колите пукаха и лъщяха, а сухата, пепелива прах се набиваше в очите и засядаше в гърлото.

Непрекъснато слушах за Розенбергови и по радиото, и в редакцията и вече не можех да ги изтръгна от мислите си. Също както първия път, когато видях труп. Седмици след това главата на смъртника — или по-скоро онова, което бе останало от нея — изплуваше иззад закуската ми от пържени яйца и бекон или иззад физиономията на Бъди Уилард, който бе виновен, загдето бях видяла трупа, та не след дълго започнах да си внушавам, че влача на връвчица тая глава навсякъде със себе си, подобно на някакъв черен, безнос и вонящ на оцет балон.

Знаех си, че това лято нещо не съм в ред, защото не можех да мисля за нищо друго, освен за Розенбергови, знаех си колко глупаво постъпих, като накупих тия неудобни и скъпи дрехи, увиснали като сушени риби в гардероба, и как всички дребни успехи, които така щастливо бях трупала в колежа, се топят безславно пред гладките мраморни и стъклени фасади на Мадисън авеню.

А уж трябваше да изживявам най-славните мигове в живота си.

А уж трябваше да съм обект на завист за хиляди други момичета от колежите на цяла Америка, които не биха искали нищо повече, освен да се разхождат със същите лачени обувки номер седем, като тези, които в една обедна почивка си купих от „Блумингдейл“ заедно с черен лачен колан и черна лачена чантичка. А когато снимката ми се появи в списанието, където ние дванайсетте работехме, с чаша мартини в ръка, с корсаж от имитация на сребърно ламе над огромен бухлат облак от бял тюл, на някаква окъпана в звездна светлина тераса и в компанията на неколцина млади мъже с типична американска осанка, наети или заети за случая — всеки би помислил, че няма начин да не съм се главозамаяла.

Виж ти, какво ли не е възможно в тая страна, биха си казали някои. Едно момиче живее в забутано провинциално градче цели деветнайсет години тъй скромно, че не може да си позволи покупката дори на списание, но пък после получава стипендия за колежа, печели награда след награда и накрая управлява Ню Йорк като собствен автомобил.

Само дето не управлявах нищо, дори и себе си. Просто се лашках от хотела до работата и по забави, от забавите до хотела и пак на работа като прикачен за жиците тролейбус. Струваше ми се, че би трябвало да изпитвам радостна възбуда, каквато биха изпитвали доста момичета на мое място, но бях неспособна за такова вълнение. Чувствах се страшно спокойна и страшно празна, вероятно досущ като окото на ураган, което отегчено се промъква през заобикалящия го хаос.

В хотела бяхме дванайсет момичета.

Всички бяхме спечелили конкурса на едно модно списание с есета, разкази, стихове и разни рекламни статии, а като награда ни предложиха едномесечна работа в Ню Йорк, поеха ни всички разноски и ни дадоха какви ли не безплатни добавки като билети за балет, пропуски за модни ревюта на тоалети и прически в прочути, скъпи салони, възможности за срещи и запознанства с изтъкнати личности от сферата на нашите интереси и стремежи, както и съвети как да поддържаме в идеално състояние лицето си.

Все още пазя получената тогава чантичка с гримове, подходящи за момиче с тъмни очи и кестенява коса: продълговата кутийка кафяв аркансил с мъничка четчица, кръгла синя сянка, голяма колкото да топнеш пръста си, и три червила с нюанси от червено до розово — всичко това поставено в изящна позлатена кутия с огледалце на едната страна. Пазя си също и бялата пластмасова калъфка за слънчеви очила, облепена с цветни мидички, пайети и най-отгоре със зелена морска звезда от същия материал.

Разбирах, че ни отрупват с толкова подаръци, защото са безплатна реклама на съответните фирми, но не исках да ставам цинична. Лудо се радвах на всички тези безплатни блага, които се сипеха върху нас. Дълго време си ги криех, но по-късно, когато отново бях добре, аз пак ги измъкнах и те все още се мяркат тук-там из къщи. От време на време ползвам червилата, а миналата седмица отрязах морската звезда от калъфката, за да си поиграе с нея бебето.

И така, дванайсетте бяхме настанени в този хотел, в едно и също крило, на един и същ етаж, в единични стаи, една до друга, което ми напомняше за общежитието в колежа. Това не беше истински хотел — искам да кажа хотел, където има и мъже, и жени в стаите на един и същ етаж.

Този хотел — „Амазонката“ — беше само за жени и повечето от тях бяха момичета на моя възраст, чиито богати родители искаха да са сигурни, че дъщерите им ще живеят там, където мъже прелъстители не могат лесно да проникнат. Повечето момичета посещаваха изискани, скъпи училища за секретарки като „Кати Гибс“, където в клас ги задължаваха да носят фини чорапи, шапки и ръкавици, други пък току-що бяха завършили такива училища и вече бяха станали секретарки на важни личности, а трети просто се шляеха из Ню Йорк и чакаха изгодна партия за брак.

Тия момичета ми се струваха страхотно отегчени. Гледах ги по терасата на покрива как се прозяват, лакират си ноктите и се стараят да поддържат тена си, добит на Бермудските острови, но всички изглеждаха отегчени до смърт. Разговарях с една от тях. Беше й омръзнало от яхти, омръзнало от странствания насам-натам със самолети, омръзнало от ски по коледните празници в Швейцария, омръзнало от мъжете в Бразилия.

Момичета като тези ме поболяват. Толкова им завиждам, че думи нямам. Вече съм деветнайсетгодишна, а преди пътуването до Ню Йорк не бях излизала от Нова Англия. Това бе първият ми голям шанс, а ето че сега седях бездейно и го пропусках да изтече през пръстите ми, както толкова много вода преди това.

Мисля, че една от причините бе Дорийн.

Никога дотогава не бях срещала момиче като нея. Тя идваше от моден девически колеж в крайния Юг, имаше блестяща бялоруса коса, която ограждаше лицето й като облак захарен памук, сините й очи бяха прозрачни като ахатови камъчета, твърди, бляскави и сякаш ненакърними, а устните й бяха неизменно застинали в иронична усмивка. Не казвам презрителна, а просто самодоволна, тайнствено насмешлива, сякаш хората наоколо й са кръгли глупаци и тя може да се пошегува за тяхна сметка винаги когато пожелае.

Дорийн веднага ме предпочете пред останалите. Внушаваше ми, че съм по-умна от другите, и наистина страшно ме разсмиваше. Обикновено сядаше до мен край масата за заседания и когато ни посещаваха разни величия, тя ми шепнеше едва чуто остроумни, саркастични забележки по техен адрес.

Нейният колеж така усърдно следвал модата, разказваше Дорийн, че всички момичета имали по няколко калъфки за чантите си от същия материал както роклите им, така че при всяка промяна на тоалета разполагали с подходяща чанта. Тази подробност ми направи страшно впечатление. Загатваше ми за някакъв примамлив и изискан декаданс като начин на живот, който ме привличаше като магнит.

Единственото нещо, за което ме укоряваше Дорийн, бе усърдието ми да изпълня възложените задачи в поставения срок.

— Не разбирам за какво се потиш? — И тя се изтягаше на леглото ми в копринения си пеньоар с цвят на праскова, като пилеше дългите си, пожълтели от никотина пръсти с гласпапирена пила, а аз траках на пишещата машина въпроси за интервю с някой автор на бестселъри.

И още нещо — ние, другите момичета, имахме колосани летни нощници и халатчета на баклавички или пък хавлиени пеньоари, които използвахме и за плажа, докато Дорийн носеше дълги полупрозрачни одеяния от найлон и дантела, както и пеньоари с цвета на кожата, полепващи по тялото от някакво електричество. Излъчваше интересно ухание, леко примесено с мирис на пот, много близко до дъха на сладката папрат, чиито закъдрени по краищата листа късахме и разтърквахме в дланите си заради аромата на мускус.

— Знай, че старата Джей Сий пет пари не дава дали материалът ти ще излезе утре или в понеделник. — Дорийн запали цигара и пусна дима тъй бавно да се изниже от ноздрите й, че чак очите й се замъглиха. — Джей Сий е грозна като грях — невъзмутимо продължаваше тя. — Бас държа, че дъртият й мъж гаси всички лампи, преди да се доближи до нея, иначе ще повърне.

Джей Сий беше моята шефка и аз много я харесвах въпреки приказките на Дорийн. Тя нямаше нищо общо с онези глезли от модните списания с изкуствени мигли и безвкусни бижута. Джей Сий беше умна, така че грубата й, недодялана външност беше без значение. Говореше няколко езика и познаваше добре всички значителни автори в бранша.

Опитах се да си я представя в друго облекло, освен в строгия костюм, с който ходеше на работа, без задължителната шапка при официални обеди, или в леглото, с нейния шишкав съпруг, но нищо не излезе. Винаги ми е било безкрайно трудно да си представям двама души в леглото.

Джей Сий искаше да ме научи на нещо — възрастните дами, които бях срещала в живота си, все искаха да ме научат на нещо, но внезапно ме осени, че просто не са имали на какво. Наместих капака върху машината и го затворих.

Дорийн се изхили.

— Умно момиче.

Някой почука на вратата.

— Кой е? — Не си направих труда да стана.

— Аз съм, Бетси. Ще идвате ли на забавата?

— Май че да. — Изобщо не отидох до вратата.

Бяха докарали Бетси направо от Канзас с нейната подскачаща руса опашка и неслизаща от лицето усмивка. Спомням си как веднъж ни повикаха двете в кабинета на някакъв бъбрив телевизионен продуцент с костюм на тънки райета, който искаше да провери дали ни бива за използване в предавания, и Бетси започна да разказва за реколтата на царевица в Канзас. Тя толкова се прехласна с тая проклета царевица, че дори продуцентът се просълзи, само че за съжаление, както каза, не можел да ни използва.

По-късно редакторът на страницата за красота убеди Бетси да си отреже косите и я направи фотомодел; все още срещам тук-там лицето й, което се усмихва от реклами като „Съпругата на П.К. носи само дрехи с марката на Б. Х. Раг“.

Бетси винаги ме канеше да ходя по забави с нея и с другите момичета, сякаш се опитваше някак да ме спаси. Никога обаче не канеше Дорийн. Насаме Дорийн я наричаше Полиана, малката краварка[1].

— Ще дойдеш ли с нашето такси? — попита Бетси през вратата.

Дорийн ми направи знак с глава.

— Благодаря, Бетси — отвърнах аз. — Ще тръгна с Дорийн.

— Добре.

Чух как Бетси се втурна към дъното на коридора.

— Ще стоим, докато ни писне — каза Дорийн, като угаси цигарата си в поставката на нощната ми лампа, — и после ще тръгнем към града. Тия забави, дето ни ги устройват, ми напомнят на училищните танци във физкултурните салони. Защо винаги домъкват момчета от „Йейл“? Те са толкова тъ-ъ-пи.

Бъди Уилард учеше в „Йейл“ и сега се замислих: ако наистина нещо не е в ред с него, то е това, че е тъп. О, той бе успял да изкара и високи бележки, да завърти любов с някаква ужасна сервитьорка от Кейп на име Гладис, но нямаше нито капка интуиция. А Дорийн имаше интуиция. И всичко, което изричаше тя, бе като тайнствен глас, отекващ право от душата ми.

Движението се задръсти, наближаваше часът, в който започваха театрите. Нашето такси заседна зад таксито на Бетси и пред друго едно такси с четири от нашите момичета; нито една кола не помръдваше.

Дорийн беше страхотна. В бяла дантелена рокля без презрамки, прикачена върху стегнат корсет, който подчертаваше талията й, като същевременно открояваше внушителните й прелести над и под кръста, а под бледата пудра кожата й блестеше с бронзов загар. Ухаеше силно, като цял парфюмериен магазин.

Аз си бях сложила свободно отпусната рокля от черен шантунг, която ми струваше четирийсет долара. Тя бе спомен от купуваческия разгул, който си позволих с парите от стипендията, щом разбрах, че съм една от щастливките, избрани за Ню Йорк. Тази рокля имаше толкова ексцентрична кройка, че не можех да я нося с никакъв сутиен, но това нямаше значение, тъй като бях кльощава като момче и плоска като дъска, пък и ми бе приятно да се чувствам почти гола в топлите летни нощи.

Все пак градът бе изменил свежия ми тен. Станала бях жълта като китаец. При други обстоятелства бих се притеснявала от роклята и цвета си, но в компанията на Дорийн забравях всичките си тревоги. Чувствах се адски умна и цинична.

Когато мъжът във вехта синя риза, черни памучни панталони и украсени кожени каубойски ботуши се запъти към нас от раирания брезентов навес на бара, откъдето следеше с поглед нашето такси, не си правех никакви илюзии. Отлично знаех, че идва за Дорийн. Той се промуши между спрелите автомобили и се облакъти закачливо на рамката на отворения ни прозорец.

— Мога ли да попитам какво правят съвсем сами в таксито две хубави момичета като вас в такава приятна вечер?

Имаше широка, открита усмивка с бели зъби, наредени като за реклама на паста.

— Отиваме на забава — изломотих аз, тъй като Дорийн изведнъж бе загубила дар слово и с вид на отегчена опипваше бялата дантелена калъфка на чантичката си.

— Звучи скучно — каза той. — Що не дойдете с мен да изпием по нещо в барчето отсреща? Аз съм с няколко приятели.

И кимна към неколцина небрежно облечени мъже, които лениво пристъпваха под навеса. Те го следяха с очи и когато той погледна към тях, гръмко се разсмяха.

Този смях трябваше да ми послужи като предупреждение. Беше приглушен, самодоволен кикот, но в същия миг автомобилното движение даде признаци на съживяване и аз разбрах, че ако си остана на мястото, след две секунди ще пожелая да бях приела тоя шанс и да бях видяла от Ню Йорк нещо повече от грижливо планираните развлечения, които ни предлагаше списанието.

— Какво ще кажеш, Дорийн? — попитах аз.

— Какво ще кажеш, Дорийн? — повтори мъжът и разтегна устни в широка усмивка. И до ден-днешен не мога да си спомня как изглеждаше, когато не се усмихва. Струва ми се, че усмивката не слизаше от лицето му. Може би такъв му беше характерът, да се хили непрестанно.

— Добре, хайде! — отвърна Дорийн. Отворих вратата, скокнахме от таксито точно когато то отново се готвеше да потегли, и се запътихме към бара.

Чу се злокобно изскърцване на спирачки, последвано от глух бумтеж.

— Хей, вие! — Нашият шофьор бе проточил врат през прозореца. — Къде така?

Бе заковал така рязко, че задното такси се бе надянало в него. Видяхме как четирите момичета отзад размахваха ръце и с отчаяни усилия се мъчеха да се надигнат от пода.

Мъжът се разсмя, остави ни на бордюра, върна се, подаде банкнота на шофьора сред истинска какофония от клаксони и викове, а после момичетата от списанието се изнизаха пред погледите ни в цяла кавалкада от таксита, следващи се едно друго като в сватбена процесия, но само с булки.

— Хайде, Франки — обърна се мъжът към един от приятелите си и някакъв нисък, набит човек се отдели от групата и се запъти с нас към бара.

Беше тип, какъвто не мога да понасям. Аз съм към метър и осемдесет без обувки и редом с дребни мъже се гърбя и прегъвам колене, за да изглеждам по-ниска, чувствайки се неловко и мъчително като клоун в евтино панаирджийско зрелище.

За миг ме обзе невероятната надежда, че може да се разделим на двойки по височина и тогава ще се падна с мъжа, който ни заговори и който надхвърляше моя ръст, но той вече вървеше напред с Дорийн и изобщо не ме погледна. Аз си давах вид, че не забелязвам Франки, който кучешки ме следваше, и на масата седнах до Дорийн.

В бара беше толкова тъмно, че освен нея не можех да различа нищо друго. С бялата си коса и с бялата си рокля тя изглеждаше толкова светла, сякаш бе сребърна. Дори ми се струваше, че отразява неоновите светлини от бара. Усещах как се стапям в сенките като негатив на човек, когото виждам за пръв път в живота си.

— Кажете сега какво ще пием? — попита мъжът с широка усмивка.

— Мисля да си взема коктейл „Старомоден“ — обърна се към мен Дорийн.

Когато трябваше да си поръчвам питие, винаги се стрясках. Не различавах уискито от джина и все не успявах да си поръчам нещо, което да ми допадне на вкус. Бъди Уилард и другите момчета от колежа бяха обикновено твърде бедни, за да пият концентрати, или пък изобщо презираха алкохола. Удивително е наистина колко много колежани не пушат и не пият. Познавах все такива. Най-многото, което веднъж Бъди Уилард си позволи, бе да купи бутилка „Дюбоне“, и при това го направи, само и само да ми докаже, че може да бъде естет, нищо че е студент по медицина.

— За мен една водка — казах аз.

Мъжът ме изгледа любопитно.

— С какво?

— Чиста — отвърнах. — Винаги я пия чиста.

Боях се да не изляза глупачка, ако кажа, че искам водка с лед, с джин или с нещо друго. Бях видяла веднъж реклама на водка, просто чаша водка на фона на снежна пряспа в синкава светлина, и водката изглеждаше бистра и чиста като вода, затова реших, че чиста водка ще бъде най-добре. Мечтаех някой ден да си поръчам някакво питие и вкусът му да ми се стори очарователен.

Сервитьорът се приближи и мъжът поръча напитки за четиримата. В този изискан бар той се чувстваше като у дома си въпреки своя фермерски вид и това ме накара да допусна, че е някаква известна личност.

Дорийн не продумваше, а само си играеше с корковата поставка за чашата и от време на време запалваше цигара, но на мъжа това не му правеше впечатление. Той продължаваше да я зяпа, също както хората зяпат големия бял ара в зоологическата градина, очаквайки, че птицата ще проговори досущ като човек.

Напитките пристигнаха и моята водка бе бистра и чиста, съвсем като онази от рекламата.

— Какво правите? — обърнах се към мъжа, за да наруша мълчанието, което лепнеше от всички страни, гъсто като растителност в джунгла. — Искам да кажа, с какво се занимавате тук, в Ню Йорк?

Бавно и с огромно усилие мъжът откъсна очи от рамото на Дорийн.

— Аз съм дисководещ — каза той. — Сигурно сте чували за мен. Казвам се Лени Шепърд.

— Знам ви! — внезапно проговори Дорийн.

— Това ме радва, пиленце — отговори мъжът и високо се разсмя. — Идва тъкмо навреме. Аз съм адски известен.

После Лени Шепърд изгледа продължително Франки.

— Кажете, а вие от къде сте? — попита Франки и рязко изправи гръб на стола. — Как се казвате?

— Това тук е Дорийн. — Лени плъзна пръстите си нагоре по голата й ръка и я притисна към себе си.

Дорийн се направи, че не забелязва постъпката му, което истински ме изуми. Тя продължи да седи спокойно, мургава в мрака като пепеляворуса негърка с бяла рокля, и изящно отпиваше от питието си.

— Казвам се Ели Хигинботъм — отвърнах аз. — От Чикаго съм. — След тези думи се почувствах по-сигурна. Не желаех това, което говоря или върша тази вечер, да се свързва с истинското ми име или с Бостън, града, където живеех.

— Ели, не искаш ли да потанцуваме?

Мисълта за танц с тоя завързак, чиито оранжеви велурени обувки имаха дебела подложка отвътре, за да го правят по-висок, облечен в евтина памучна фланелка и смачкано синьо яке, ме накара да се изсмея. Ако презирам нещо, това е мъж със сини дрехи. Може черни, може сиви или кафяви. Но синьото ме разсмива.

— Нямам настроение — отвърнах студено, обърнах му гръб и примъкнах стола си по-близо до Дорийн и Лени.

А те двамата вече се държаха така, сякаш се познаваха от години. Дорийн обираше парченцата плод от дъното на чашата си с дълга сребърна лъжичка и щом доближеше лъжичката до устните си, Лени започваше да скимти, да се зъби и да се прави на куче, което иска да измъкне плода. Дорийн се изсмиваше и продължаваше да загребва късчетата.

Започнах да си мисля, че водката ще бъде моето питие, открих го най-после. Нямаше вкус на нищо, но се хлъзгаше направо в стомаха ми като сабята на ножогълтач и ме караше да се чувствам властна и могъща като богиня.

— Аз ще си тръгвам — каза Франки и се изправи.

Не можех ясно да го разгледам, в бара бе доста тъмно, но чак сега ми направи впечатление какъв писклив и нелеп глас има. Никой не му обърна внимание.

— Хей, Лени, ти ми дължиш нещо. Спомни си, Лени, дължиш ми нещо! Нали, Лени?

Стори ми се странно, че Франки напомня на Лени, че му дължи нещо, и то пред нас, съвсем непознатите. Но Франки не млъкна, докато Лени най-накрая бръкна в джоба си, измъкна солидна пачка зелени банкноти, издърпа една и му я подаде. Май бяха десет долара.

— Затваряй си ченето и се измитай!

В първия миг си помислих, че Лени има предвид и мен, но чух Дорийн да казва:

— Аз няма да дойда, ако не дойде и Ели.

Трябваше да й призная съобразителността да използва измисленото ми име.

— О, Ели, ще дойдеш, нали? — попита Лени и ми намигна.

— Разбира се — отвърнах аз. Франки се беше стопил в нощта и аз можех да се лепна за Дорийн. Исках да изживея колкото може повече.

Обичах да наблюдавам хора в критични ситуации. Ако ми се случеше да видя пътно произшествие, улично сбиване или ембрион под стъклен похлупак, аз спирах и така упорито се вторачвах, че да не ги забравя за цял живот.

Наистина по този начин се натъквах на неща, за които иначе никога не бих узнала, и дори когато се слисвах или отвращавах от тях, пак не се издавах, а се преструвах, че всичко ми е познато и известно, откак се помня.

[1] Героиня от американската детска литература, олицетворяваща простодушие и наивност. — Б.пр. ↑

2

За нищо на света не бих пропуснала да видя апартамента, в който живееше Лени.

Беше построен като истинско ранчо, само че в обширен жилищен блок. Накарал да избият няколко вътрешни стени, за да постигне по-голяма площ, обясняваше той, а после покрил стените с чамова ламперия и изградил специален бар във формата на конска подкова, облицован с чамови дъски. Мисля, че и подът бе от същия материал.

Стъпваше се по грамадни кожи от бели мечки и единствените мебели бяха множество ниски кушетки, покрити с индиански шарени черги. Вместо картини по стените висяха рога от елени и бизони, както и една препарирана заешка глава. Лени посочи с пръст към хрисимата сивкава муцунка и неподвижно щръкналите уши.

— Премазах го в Лас Вегас.

Прекоси надлъж стаята и каубойските му ботуши отекваха като пистолетни изстрели.

— Акустика! — обясни той и фигурата му взе да става все по-малка и по-малка, докато изчезна в някаква врата в далечината.

Внезапно от всички страни гръмна музика. Когато секна, чухме гласа на Лени: А сега вашият среднощен дисководещ Лени Шепърд с подборка от хитове в поп музиката. Номер десет в класацията тази седмица не е никой друг, а малкото светлокосо момиче, което чувате толкова често напоследък… с неговата песен „Слънчоглед“!

„В Канзас съм аз родена, израснах във Канзас

и ако се оженя, то пак ще е в Канзас…“

— Изключителен е! — каза Дорийн. — Страшен образ, нали?

— Така ли мислиш?

— Слушай, Ели, направи ми една услуга! — Тя, изглежда, мислеше, че от сега нататък ще си остана вечно Ели.

— Разбира се — отговорих.

— Ще се навърташ наоколо, нали? Не знам как ще се отърва, ако се опита нещо по така! Виждаш какви мускули вади. — И Дорийн се изкикоти.

Лени се появи в дъното на стаята.

— Около двайсет хилядарки ми струва тая уредба! — Той се приближи към бара и приготви три чаши, сребърна кофичка с лед, голяма кана и започна да смесва напитки от няколко различни бутилки.

„… за вярното момиче, което да чака обеща,

със слънчогледова главица от Слънчогледовия щат…“

— Гот, нали? — Лени се доближи до нас, като крепеше в ръце три чаши. Големи водни капки блестяха по стените им като пот и кубчетата лед весело звънтяха, докато ги поставяше пред нас. После музиката заглъхна и отново екна гласът на Лени, който обясняваше следващата мелодия.

— Не съм те чул дума да продумаш. Кажи нещо. — Лени задържа погледа си върху мен. — Франки офейка, трябва да ти намеря друг, ще повикам някое от момчетата.

— Няма нужда — казах. — Не е необходимо да го правиш. — Не смеех да бъда пряма и да си поискам някой по-едър от Франки.

Лени сякаш си отдъхна.

— Значи ти е все едно. Не бих искал да обидя с нещо приятелка на Дорийн. — Той се усмихна широко. — Нали, съкровище?

Вдигна Дорийн от мястото й и без да продумат, те започнаха да се кълчат буйно, както си бяха с чаши в ръка.

Кръстосала крака на една от кушетките, аз се мъчех да изглеждам благочестива и безразлична и да подражавам на ония бизнесмени, които веднъж бях видяла да наблюдават алжирска танцьорка, но щом се облегнах на стената под препарирания заек, леглото като че заплува из стаята, затова седнах на една от мечите кожи на пода и опрях гръб в него.

Питието ми бе силно и неприятно. При всяка нова глътка то все повече ми заприличваше на застояла вода. По средата на чашата бе изрисувано розово ласо с жълти точици. Отпих около един пръст под ласото и поспрях, но когато се канех да сръбна нова глътка, питието отново се бе вдигнало до нивото на ласото.

Гласът на Лени прогърмя в стаята:

— Защо, ах, защо напуснах щата Уайоминг?

Те двамата не спираха да се кълчат дори в интервалите без музика. Усещах как се смалявам, как се превръщам в мъничка черна точица на фона на червено-белите постелки и чамовата ламперия. Почувствах се като дупчица в земята.

Има нещо потискащо в това да гледаш как двама души стават все по-луди един за друг, особено когато си третият в стаята.

Все едно че разглеждаш Париж от експресен влак, който пътува в обратна посока — с всеки изминал миг градът все повече се отдалечава, а теб те обхваща чувството, че ставаш все по-малък и все по-самотен и по-самотен, че със скорост един милион мили в час бягаш от неговите светлини, от неговия бляскав живот.

От време на време Лени и Дорийн се блъскаха и се целуваха, после се откъсваха да отпият дълбока глътка и отново се впиваха един в друг. Реших, че мога да се отпусна и да поспя на мечата кожа, докато Дорийн каже, че е готова да си вървим в хотела.

В тоя миг Лени нададе чудовищен рев. Изправих се веднага. Дорийн бе увиснала на обичката на лявото му ухо и здраво я стискаше между зъбите си.

— Пусни ме, кучка такава!

Лени се свлече надолу, Дорийн се преметна върху рамото му, чашата излетя от ръката й в широка дъга и се пръсна в чамовата ламперия с глупав звън. Лени продължаваше да реве и да се мята толкова бързо, че не успявах да зърна лицето на Дорийн.

Забелязах обаче с привичната небрежност, с която забелязваме цвета на очите на някого, че гърдите на Дорийн са изхвръкнали от роклята й и се подрусват като налети кафяви пъпеши, докато тя се виеше по корем върху рамото на Лени и крещеше, вирнала крака високо във въздуха; после двамата се разсмяха, взеха да се укротяват и докато Лени се мъчеше да я ухапе по бедрото през роклята, аз се изнизах от стаята, преди още нещо да се е случило, а по стълбите се спуснах, като обгърнах с две ръце перилата и почти се плъзгах до долу.

Чак когато се изтърсих на улицата, разбрах, че апартаментът на Лени е бил с климатична инсталация. Тропическият, горещ задух, който тротоарите бяха поглъщали цял ден, ме удари в лицето като последна обида. Не знаех къде, по дяволите, се намирам.

В първия миг ми хрумна да помахам на такси и да отида на забавата, но после се отказах, тъй като нищо чудно танците да бяха вече свършили, а не ми се искаше да се озова в някой салон, празен като хамбар и обсипан с конфети, угарки и смачкани салфетки.

Внимателно се придвижих до най-близкия ъгъл, като опипвах с пръст стените на сградите от лявата ми страна, за да се крепя.

Погледнах уличната табелка. После извадих плана на Ню Йорк. Намирах се на точно четиридесет и три пресечки в права посока и на пет пресечки по перпендикуляр от моя хотел.

Ходенето пеша никога не ме е плашило. Просто тръгнах в съответната посока, като броях пресечките със свито сърце, и когато влязох във фоайето на моя хотел, бях съвършено трезва, само краката ми бяха леко подути, но за това аз съм си виновна, тъй като не бях обула чорапи.

В празното фоайе висеше само дежурният администратор, задрямал до стелажа с ключовете и смълчаните телефони.

Вмъкнах се в асансьора и натиснах копчето на моя етаж. Вратите се разтегнаха и затвориха като беззвучен акордеон. Изведнъж ушите ми бръмнаха и видях пред себе си огромна китайка с размазана чернилка под очите, която идиотски се пулеше насреща ми. Разбира се, бях сама в асансьора. Ужасих се, като разбрах колко сбръчкана и съсипана съм изглеждала.

В коридора не срещнах жива душа. Пъхнах се в стаята си. Беше задимена. Отпърво помислих, че тоя пушек е нахлул право от небето като един вид възмездие, но после се сетих, че навярно се дължи на цигарата на Дорийн, и натиснах копчето за отдушника. Прозорците бяха монтирани така, че не можеха да се отварят истински, за да не се надвесваш и надничаш навън, което, кой знае защо, ме вбесяваше.

Застанах отляво на прозореца и като долепих буза в рамката, видях пред себе си града чак до зданието на ООН, което се рееше в мрака като някакъв зелен марсиански кошер. Виждах плъзгащите се бели и червени светлини по уличните платна и светлините на мостове, чиито названия не знаех.

Тишината ме угнетяваше. Това не бе тишината на тишината. Това бе моята собствена тишина.

Отлично знаех, че колите вдигат шум, че хората в тях и зад осветените прозорци на сградите разговарят, че реката бучи, но аз не чувах нищо. Градът висеше пред моя прозорец, плосък като плакат, бляскав и пулсиращ, но все едно, можеше и да го няма, независимо от добрините, които ми бе сторил.

Порцеланово-белият телефон до леглото би могъл да ме свърже със света, но той стоеше вцепенен като глава на мъртвец. Помъчих се да си припомня хората, на които бях казала телефонния си номер, за да си направя списък на евентуалните обаждания, които бих могла да очаквам. Сетих се обаче, че бях дала номера само на майката на Бъди Уилард, за да го съобщи на неин познат, симултанен преводач в ООН.

От гърдите ми изригна отсечен, сух смях.

Можех да си представя що за човек е симултанният преводач, с когото мисис Уилард щеше да ме запознае, след като винаги бе искала да ме омъжи за Бъди, който сега се лекуваше от туберкулоза нейде из северните части на щата Ню Йорк. Тя дори бе уредила да ме вземат през лятото за сервитьорка в санаториума, та Бъди да не бъде самотен. И тя, и синът й не можаха да проумеят защо вместо санаториума предпочетох Ню Йорк.

Огледалото над тоалетката ми се струваше леко разкривено и прекалено сребристо. В него лицето ми беше като отражение в капка зъболекарски живак. Хрумна ми да се пъхна в чаршафите и да направя опит да поспя, но това бе все едно да запечаташ омърляно и измачкано писмо в чист, новичък плик. Реших най-накрая да взема гореща вана.

Сигурно има малко неща, които една топла вана не би могла да излекува, но те не са ми известни. Когато съм толкова тъжна, че не ми се живее, когато съм изнервена и не мога да заспя, когато съм влюбена в човек, когото няма да видя цяла седмица, аз рухвам до краен предел и тогава решавам: „Ще си взема една гореща вана.“

Във ваната се отдавам на размисъл. Водата трябва да е много гореща, толкова гореща, че едва да стъпиш в нея. После се потапяш сантиметър по сантиметър, докато водата достигне шията.

Помня тавана над всяка вана, в която съм се изтягала. Помня всяка мазилка, цвета й, пукнатините по нея, влажните петна и осветителните тела. Спомням си също и ваните: старомодни, с крака на грифон, модерни във формата на ковчег или луксозни, от розов мрамор край малки градински басейни, помня също вида и големината на кранчетата, дори на различните поставки за сапун.

Най-истински усещам себе си, когато съм в гореща вана.

Лежах почти час във ваната на седемнадесетия етаж в този хотел само за жени, високо над динамиката и напрежението на Ню Йорк, и усещах как постепенно се пречиствам. Не вярвам нито в кръщения, нито във водите на река Йордан или на някоя друга река, но за мен топлата вана е това, което са свещените води за религиозните в някои страни.

Говорех си: „Дорийн се отмива, Лени Шепърд се отмива, Франки се отмива, Ню Йорк се отмива, те всички се размиват и вече никой от тях не ме интересува. Не ги познавам, никога не съм ги познавала, аз съм отново чиста. Всичкият алкохол и всички лепкави целувки, които видях, всичката мръсотия, напластила се по тялото ми от обратния път, се превръщат в нещо чисто.“

Колкото по-дълго лежах в бистрата, гореща вода, толкова по-пречистена се чувствах, а когато се измъкнах от ваната и се загърнах в една от големите бели и меки хотелски хавлии, аз бях убедена, че съм чиста и невинна като новородено.

Не знам колко време бях спала, когато чух тропането. Отначало не обърнах внимание, защото този, който чукаше, непрекъснато повтаряше: „Ели, Ели, пусни ме да вляза!“, а аз не познавах никаква Ели. След първоначалното глухо потропване последва остро чук-чук и друг, по-ясен глас: „Мис Грийнуд, вашата приятелка ви търси.“ Вече знаех, че става дума за Дорийн.

Скочих от леглото, олюлях се и с мъка се задържах да не падна сред тъмната стая. Доядя ме на Дорийн, задето ме събужда. Единственото, което можеше да компенсира тая печална нощ, бе хубавият, здрав сън, а тя пристигаше да ме разбуди и да провали почивката ми. Реших, че ако се преструвам на заспала, чукането може да престане и да ме оставят на мира, затова почаках, но напразно.

— Ели, Ели, Ели — шепнеше първият глас, а другият съскаше: „Мис Грийнуд, мис Грийнуд, мис Грийнуд“, сякаш бях с раздвоена личност или нещо подобно.

Отворих вратата и замижах в осветения коридор. Имах чувството, че не бе нито нощ, нито ден, а някаква зловеща трета част от денонощието, която се е появила помежду им, за да не свърши никога.

Дорийн се беше отпуснала върху рамката на вратата. Когато я отворих, тя се строполи в ръцете ми. Не можех да зърна лицето й, защото главата й беше сведена върху гърдите, а острата й руса коса се стелеше от тъмните си корени като ресни.

В нисичката, тантуреста, мустаката жена с черна униформа веднага познах нощната камериерка, която гладеше толкова дневни рокли и вечерни тоалети за забави в тесния офис на нашия етаж. Не проумявах от къде познава Дорийн, нито защо трябваше да й помага да ме буди, вместо да я отведе тихо и кротко в нейната стая.

Като видя, че Дорийн се успокои в ръцете ми и изхлипа сълзливо само един-два пъти, жената се отдалечи към офиса със старата машина „Сингер“ и с бялата дъска за гладене. Искаше ми се да се втурна след нея и да й кажа, че нямам нищо общо с Дорийн, защото тя имаше вид на строга, работлива и морална жена като някогашните емигрантки от Европа и напомняше моята баба австрийка.

— Сложи ме да си легна, сложи ме да си легна — мърмореше Дорийн. — Да си легна, сложи ме.

Знаех, че ако пристъпим прага на стаята ми и й помогна да си легне в моето легло, вече няма да се отърва от нея.

Тялото й, отпуснато върху ръката ми с цялата си тежест, бе топло и меко като купчина възглавници, а краката й с високи островърхи токчета смешно се тътреха. Беше доста тежка и не бе по силите ми да я мъкна по дългия коридор.

Реших, че единственото, което мога да направя, е да я стоваря върху килима в коридора, да заключа вратата и да си легна отново. Когато Дорийн се събуди, няма да си спомня какво се е случило, ще си помисли, че просто е минала край стаята ми, докато съм спяла, сама ще се надигне и кротичко ще се отправи към своя номер.

Понечих внимателно да я положа върху зеления килим, но тя нададе тих стон и се изтръгна от ръцете ми. Кафява струя блъвна от устата й и се разля в огромна локва пред краката ми.

Изведнъж Дорийн някак натежа. Главата й увисна, клюмна към повърнатото, кичури руса коса се потопиха в локвата като корени на дърво в блато и аз разбрах, че е потънала в дълбок сън. Отстъпих крачка назад. Самата аз бях в полусън.

Тази нощ определих своето отношение към Дорийн. Реших — ще я наблюдавам, ще я слушам какво говори, но няма да й обръщам по-голямо внимание. Дълбоко в себе си щях да съм вярна на Бетси и нейните невинни приятелки. Защото по характер приличах повече на Бетси.

Тихо се вмъкнах в стаята си и затворих вратата. Поразмислих и реших да не заключвам. Нямах сили да го направя.

Когато се събудих в потискащия зной на облачното утро, аз се облякох, наплисках очите си със студена вода, начервих устните си и леко открехнах вратата. Уверена бях, че ще видя тялото на Дорийн, проснато сред повърнатата локва като грозно, конкретно доказателство за собствената ми омърсена душа.

В коридора нямаше никой. Килимът лежеше изпънат от край до край, чист и яснозелен, с изключение на едно нищожно, неправилно тъмно петно пред вратата ми, сякаш някой случайно бе разсипал чаша вода, но грижливо я бе попил и изсушил.

3

Върху масата на банкета, даван от „Лейдис Дей“, бяха подредени жълто-зелени половинки от авокадо, напълнени с майонеза и очистени раци, дървени подноси с най-отбрани меса, ростбиф и студено пилешко, а тук-там бяха поставени кристални купи, пълни с черен хайвер. Сутринта нямах никакво време да закуся в хотела, бях изпила само чаша запарено кафе, толкова горчиво, че носът ми се сбърчи, и сега направо умирах от глад.

Преди да дойда в Ню Йорк, аз не се бях хранила в изискан ресторант. Не смятам този на мотела „Хауард Джонсън“, където винаги си поръчвах пържени картофки, сандвичи със сирене и ванилов сладолед. В компания на хора като Бъди Уилард. Не зная защо, но обичам да си похапвам повече от всичко друго на света. Каквито и количества да поглъщам, не напълнявам. От десет години не съм променяла теглото си, като изключим един-единствен път.

Любимите ми ястия са с много масло, сирене и сметана. В Ню Йорк често ни даваха безплатни обеди с хора от списанието или с разни известни личности, които ни посещаваха, така че добих навик да изчитам огромните, изписани на ръка листове с менюто, където една незначителна гарнитура от грах струваше петдесет или шейсет цента, с намерението да избера най-скъпите, най-пищни ястия и да си ги поръчам наведнъж.

Винаги ни хранеха за чужда сметка, така че не изпитвах срам или вина. Освен това ядях толкова бързо, че не карах да ме чакат онези, които обикновено си поръчваха само салата и сок от грейпфрут, понеже се надяваха да отслабнат. Почти всички, с които се запознах в Ню Йорк, се надяваха да отслабнат.

— Бих искал да приветствам с добре дошли този букет от хубави и умни млади дами, които са чест за нашата редакция. — Пълничкият плешив церемониалмайстор хриптеше в микрофона, закачен на ревера му. — Този банкет е само малък пример за гостоприемството, което отделът „Експериментална кулинария“ на „Лейдис Дей“ демонстрира във ваша чест.

Последва дискретно, изискано изръкопляскване и всички се разположихме край огромната, застлана с ленена покривка маса.

Бяхме единайсет от момичетата в списанието заедно с повечето от ръководещите ни редактори, както и целият състав на „Експериментална кулинария“ при „Лейдис Дей“ — в болнично бели облекла, изящни бонета и безупречен грим в един и същ цвят — прасковен.

Бяхме само единайсет, тъй като Дорийн отсъстваше. Мястото й, кой знае защо, бе определено до мен и столът й остана празен. Запазих сувенира, определен за нея — джобно огледалце с надпис „Дорийн“, изрисуван отгоре с грациозни букви, а венче от заскрежени маргаритки обрамчваше сребристия кръг, където би трябвало да се отрази ликът й.

Дорийн бе посветила този ден на Лени Шепърд. С него прекарваше почти цялото си свободно време.

Един час преди обяда в „Лейдис Дей“ — голямото женско списание, поместващо всеки месец богата притурка от две страници с ястия, цветни снимки с различна тематика и място на действие — ни разведоха из необятни блестящи кухни и ние видяхме колко трудно е да се фотографира ябълков пай a la mode под яркото осветление, тъй като сладоледът започва да се топи, та трябва да се подкрепя отстрани с клечки за зъби или незабавно да се подменя, ако съвсем се е размекнал.

При вида на всичките тези храни, с които бяха претъпкани кухните, главата ми се замая. Не че вкъщи не сме имали какво да ядем, просто баба ми винаги готвеше икономични ястия и месеше икономични питки с месо. Освен това още в минутата, когато поднасяхме вилица към устата си, тя имаше навика да казва: „Надявам се, че ти харесва, струва четирийсет и един цента фунтът“, което винаги ми внушаваше чувството, че гълтам по-скоро монети, отколкото неделна гозба.

Докато стояхме прави зад столовете и слушахме приветствената реч, аз леко сведох глава и тайничко огледах разположението на купите с хайвер. Една от купите стратегически бе поставена между моето място и това, което щеше да заеме Дорийн, ако бе дошла.

Реших, че момичето отсреща не би могло да я достигне, защото пред него се кипреше препълнена фруктиера със захаросани плодове, а Бетси, от дясната ми страна, би била твърде възпитана да ме помоли да поделим купата, при положение че я държа далеч от обсега й зад чинийката ми за хляб и масло. При това недалеч от момичето, вдясно от Бетси, имаше друга купа и то би могло да си вземе от нея.

Дядо ми и аз си имахме постоянна тема за шеги. Той беше оберкелнер в един провинциален клуб близо до нашето градче и всяка неделя баба ми отиваше с колата да го прибере за понеделника — почивния му ден. Брат ми и аз се редувахме да ходим с нея. Дядо ми винаги сервираше неделна вечеря на баба ми и на нас, сякаш бяхме редовни посетители на клуба. Той обичаше да ми поднася разни лакомства и още деветгодишна аз бях силно пристрастена към студените сосове, хайвера и пастета от аншоа.

Шегувахме се, че на моята сватба дядо ми ще трябва да донесе толкова хайвер, колкото мога да изям. Шегата бе в това, че аз въобще не възнамерявах да се омъжа, но дори и да ми се случеше, дядо ми не би бил в състояние да осигури толкова хайвер, освен, разбира се, ако ограби клуба и домъкне хайвера в куфар.

Под прикритието на звънтящите чаши, сребърни прибори и порцелан аз отрупах чинията си с късчета пилешко. След това плътно покрих пилешкото месо с хайвер, сякаш намазвах филия с масло. После вдигах с пръсти едно по едно късчетата месо, завивах ги така, че хайверът да пусне сока си, и ги изяждах.

След дълги притеснения какви видове лъжици да ползвам бях стигнала до заключението, че ако на масата вършиш нещо нередно, но с известна предизвикателност, сякаш отлично съзнаваш, че го правиш точно както трябва, никой не би те помислил за невъзпитан или недодялан. Дори ще те приемат за оригинален и остроумен.

Научих този трик в деня, когато Джей Сий ме заведе на обяд с прочут поет. Той се появи в ужасно омачкано сако от кафяв туид, сиви панталони и фланелка на сини и червени карета в един особено официален ресторант, целият във фонтани и полилеи, където всички останали мъже бяха с тъмни костюми и безупречни бели ризи.

Поетът яде салатата си с пръсти, лист по лист, докато ми говореше за антитезата на природата и изкуството. Не можех да откъсна очи от бледите, дебели пръсти, които шареха напред-назад от чинията със салата до устата му, стиснали мокри листа маруля. Никой не се изсмя, никой не му направи груба забележка. Поетът показа, че яденето на салата с пръсти е нещо съвсем естествено и разумно.

Никой от редакторите в списанието или представителите на „Лейдис Дей“ не седеше близо до мен, а Бетси се държеше мило и приятелски; тя май въобще не обичаше хайвер, така че ставах все по-самоуверена. Когато изядох първата чиния със студено пилешко и хайвер, напълних я повторно. После подхванах авокадото и майонезата с раци.

Авокадото е любимият ми плод. Всяка неделя дядо ми носеше по едно авокадо, скрито в дъното на чантата под шест измърсени ризи и неделните комикси. Той ме научи да го ям, като запълня сърцевината му с разтопено гроздово желе и майонеза, смесени в сос с гранатов цвят. Изпитвах носталгия по този сос. В сравнение с него месото на раците изглеждаше блудкаво.

— Как беше ревюто на кожи? — запитах Бетси, когато престанах да се безпокоя за съперничество в хайвера. Огребах последните осолени черни зрънца от чинията си със супена лъжица и я облизах, докато лъсна.

— О, великолепно — усмихна се Бетси. — Показаха ни как сами можем да си направим наметка от опашки на норка със златна верижка, същият модел верижки могат да се намерят в магазините „Улуърт“ за долар и деветдесет и пет; Хилда моментално отскочи до складовете за търговия на едро с кожи и си купи цяло снопче опашници с голяма отстъпка, после отиде в „Улуърт“ и ги наниза още на връщане в автобуса.

Хвърлих поглед към Хилда, която седеше от другата страна на Бетси. И наистина тя бе наметната със скъп на вид шал от пухкави опашчици, прикрепени на висяща златна верижка.

Изобщо не можех да разбера тази Хилда. Висока над метър и осемдесет, тя имаше големи и издължени зелени очи, плътно стиснати червени устни и по славянски разсеян израз на лицето. Беше шапкарка. Стажуваше при редактора на модната страница и това я отделяше от момичетата с по-литературни наклонности като Дорийн, Бетси или мен, които пишехме статии, макар и някои само в областта на здравето и красотата. Не знам дали Хилда можеше да чете, но затова пък правеше фантастични шапки. Посещаваше специално училище по шапкарство в Ню Йорк и всеки ден идваше на работа с нова шапка, собственоръчно изработена от стръкчета слама или парченца кожа, от панделки или воали в нежни тонове.

— Удивително — казах аз, — удивително! — Липсваше ми Дорийн. Тя би измърморила някоя остроумна и унищожителна реплика по адрес на изумителното кожено наметало на Хилда, с която щеше да ме разведри.

Чувствах се страшно потисната. Същата сутрин бях разконспирирана от самата Джей Сий и вече знаех, че всички угнетителни съмнения, които съм имала по отношение на себе си, се оправдават и вече не мога да крия истината. След деветнайсет години борба за високи бележки, награди и отличия от едно или друго естество аз бях започнала да изоставам, да забавям темпото, да отпадам от състезанието.

— Защо не дойде с нас на ревюто на кожи? — попита ме Бетси. Имах чувството, че се повтаря, че ми е задала същия въпрос преди минута, но не съм я чула. — С Дорийн ли бяхте някъде?

— Не, искаше ми се да дойда на ревюто, но Джей Сий ми позвъни и ме повика в редакцията. — Не беше вярно, че съм искала да отида там, но се мъчех да убедя самата себе си в истинността на казаното от мен, за да се представя за нещастна, задето Джей Сий ме е повикала.

Разказах на Бетси как съм си лежала в леглото цяла сутрин и съм мечтала да отида на ревюто. Скрих обаче, че преди това Дорийн се отби в стаята ми с думите: „Как ще ходиш на това тъпо ревю, Лени и аз ще се разходим до Кони Айлънд, защо не дойдеш с нас? Лени ще ти намери някой готин приятел, денят и бездруго е загубен с тоя обяд и с филмовата премиера след това, така че никой няма да забележи отсъствието ни.“

За миг поканата ме изкуши. Ревюто наистина ми изглеждаше тъпо. Кожите никога не са ме интересували. Но накрая реших, че ще се излежавам, докогато ми се ще, а после ще отида в Сентръл парк, ще се изтегна там в тревата, в най-високата трева, която расте в тая гола пустош, осеяна тук-там с езера за развъждане на патици.

Казах на Дорийн, че не възнамерявам да ходя нито на ревю, нито на обяд, нито на премиера, но че няма да отида на разходката до Кони Айлънд, а ще си остана в леглото. След като Дорийн излезе, аз се замислих защо вече не мога да се отпусна и да върша онова, което трябва да върша. Натъжих се, почувствах се уморена. После се замислих защо не мога да върша всичко, което не трябва, както прави Дорийн, и от тези мисли станах още по-тъжна и уморена.

Нямах представа колко е часът, но чувах раздвижването на момичетата в коридора, техните подвиквания и приготовления за ревюто, после коридорът отново стихна и както лежах по гръб, с поглед, забит в пустия бял таван, тишината взе да става все по-завладяваща и в един миг усетих, че тъпанчетата ми ще се пръснат от нея. Тогава телефонът иззвъня.

Зяпах в него близо минута. Слушалката леко подскачаше върху кокалено бялата вилка, значи нямаше съмнение, че телефонът звъни. Замислих се дали не съм дала някому номера си на забава или на танци и после да съм забравила. Вдигнах слушалката и се обадих с дрезгав, но отзивчив глас:

— Ало?

— Джей Сий е на телефона — отсече тя с брутална рязкост. — Питам се дали случайно нямаш намерение да наминеш към редакцията?

Потънах отново между чаршафите. Недоумявах защо Джей Сий смята, че трябва да се отбия в редакцията. Имахме отпечатани на циклостил програми, за да следим всичките мероприятия, но прекарвахме доста сутрини и следобеди вън от нея, като изпълнявахме разни задачи из града. Разбира се, някои от мероприятията бяха по желание.

Последва дълга пауза. Сетне заговорих плахо:

— Мислех да отида на ревюто на кожи. — Разбира се, такова нещо и през ум не ми бе минавало, но нищо друго не можех да съчиня в момента.

— Казах й, че мисля да ходя на ревюто — продължих към Бетси. — Но тя ме повика в редакцията, искаше да разговаря с мен и трябваше да свършим някаква работа.

— Оо! — отрони Бетси съчувствено. Сигурно бе забелязала сълзите, които се търкулнаха в десертната ми чинийка със сладкиш целувка и сладолед с коняк, защото побутна към мен своя недокоснат десерт и аз разсеяно го започнах, когато привърших своя. Стана ми малко неловко, задето се разплаках, но сълзите ми бяха искрени — Джей Сий ми наговори ужасни неща.

Когато се появих към десет часа в редакцията, бледа и помръкнала, Джей Сий стана, заобиколи бюрото да затвори вратата, аз седнах на въртящия се стол пред моята пишеща машина, с лице към нея, а тя — на въртящия се стол до нейното бюро срещу мен. Прозорецът зад гърба й бе скрит от саксии с цветя, лавица до лавица, бухнали като тропическа градина.

— Работата ти не те ли интересува, Естър?

— О, интересува ме — отвърнах, — много ме интересува. — Усещах, че крещя думите, сякаш това ще ги направи по-убедителни, но се овладях.

Досега си бях повтаряла, че усърдното учене, четене, писане и работата е всичко, което ми е нужно в тоя свят, и сякаш наистина беше така, работех упорито, получавах само отлични оценки и до постъпването си в колежа бях неудържима.

Станах кореспондентка на колежа за градския вестник „Газет“, редактор на литературното списание и секретар на почетната комисия, която се занимава с академични и социални нарушения и наказания — популярна длъжност, — една от моите преподавателки бе известна поетеса и тя ме стимулираше да завърша училище с подготовка за най-големите университети на източните щати с обещания за пълни стипендии през цялото време на обучението, а сега стажувах при най-добрата редакторка в едно интелектуално, много изискано списание, но всъщност не вършех нищо, само се спъвах ли, спъвах като непохватен впрегатен кон!

— Всичко ми е много интересно! — Думите ми отекнаха кухо като дървени жетони, хвърлени върху бюрото на Джей Сий.

— Това ме радва — отвърна Джей Сий леко язвително. — За тоя месец в списанието можеш много да научиш, стига да си запретнеш ръкавите. Момичето, което стажуваше тук преди теб, не си губеше времето с разни ревюта. И затова оттук отиде направо в „Тайм“.

— Гледай ти! — възкликнах аз със същия гробовен тон. — Толкова бързо!

— Разбира се, на теб ти предстои още една година в колежа — някак по-меко продължи Джей Сий. — Какви са ти плановете, след като завършиш?

Винаги в главата ми са се въртели планове да получа някаква солидна стипендия за колежа или пък помощ да следвам в Европа, а после реших да стана преподавателка и да пиша стихове — или пък да пиша стихове и да бъда някъде редактор. Тъкмо тези мисли се въртяха сега на езика ми.

— Не знам точно — чух се да отговарям. Останах като гръмната, когато от устата ми излязоха тия думи, защото в мига, в който ги изрекох, разбрах, че са самата истина.

Звучаха като истина, почувствах, че са истина, също както някой непознат, който се върти с години около дома ти, влиза изведнъж и се представя за твой баща, прилича на теб и ти знаеш, че това е баща ти, а човекът, когото цял живот си приемал за баща, се оказва неистински.

— Не знам точно.

— Така доникъде няма да стигнеш. — Джей Сий направи кратка пауза. — Какви езици ползваш?

— Чета малко френски, но винаги съм искала да знам немски. — Често съм споделяла, че ми се ще за около пет години да науча немски.

По време на своето детство в Америка майка ми говорила немски, заради което през Първата световна война децата в училище я замеряли с камъни. Моят немскоговорещ баща почина, когато бях на девет години; беше родом от някакво маниакалнодепресивно селце в дълбините на Прусия. По-малкият ми брат в момента участваше в експерименталната международна програма в Берлин и говореше немски като кореняк.

Премълчах обаче, че всеки път, когато поемех в ръце немски речник или немска книга, само при вида на тия сбити, черни, извити като бодлива тел букви съзнанието ми се затваряше като мида.

— Винаги съм мечтала да се занимавам с издателска работа — направих опит да се заловя за някоя нишка, която би ме върнала към доброто ми старо умение да убеждавам. — Струва ми се, че бих потърсила работа в някое издателство.

— Ти си длъжна да знаеш френски и немски — безмилостно отсече Джей Сий, — а може би още няколко езика като испански, италиански, още по-добре руски. Всеки юни в Ню Йорк нахълтват стотици момичета, обзети от желание да станат редакторки. Ти си длъжна да превъзхождаш с нещо момичетата от средна ръка. По-добре научи няколко езика.

Нямах смелост да призная на Джей Сий, че програмата ми за последната година не предвижда нито час за изучаване на чужд език. Бях избрала една от ония специални програми за обучение, които те учат да мислиш самостоятелно, и освен курса по Толстой и Достоевски и семинар за напреднали по композиция на стихотворение през всичкото останало време щях да развивам някаква мъглява тема върху творчеството на Джеймс Джойс. Още не бях уточнила темата, тъй като все отлагах да прочета „Бдение над Финеган“, но преподавателят ми много ентусиазирано очакваше моята работа и бе обещал да ме насочи при тълкуването на образа на близнаците.

— Ще видя какво мога да направя — казах на Джей Сий. — Вероятно ще се включа в някой от безплатните ускорени курсове по немски, които организират… — Тогава вярвах, че ще мога да го направя. Имах начин да убедя своята класна ръководителка да уча нещо извън програмата. За нея аз представлявах любопитен експеримент.

В колежа трябваше да мина задължителен курс по физика и химия. Вече бях минала курса по ботаника, и то доста добре. През цялата година контролните ми тестове бяха безпогрешни и дори известно време се блазнех от идеята да стана ботаничка и да изучавам дивите треви в Африка или дъждовните гори в Южна Америка, защото за изучаване на такива необичайни и редки неща в странни места можеха да се получат високи стипендии, и то по-лесно, отколкото за изкуство в Италия или за литература в Англия. Конкуренцията там е твърде силна.

Обичах ботаниката, беше ми интересно да режа листа и да ги изследвам под микроскоп, да чертая диаграми за хлебната плесен, да следя странния сърцевиден лист в половия цикъл на папратта, всичко това ми се струваше толкова реално!

Денят, в който стъпих в часа по физика, бе смърт.

Дребничък, мургав човек с писклив, фъфлещ глас, мистър Манци стоеше пред класа в тесен син костюм, с малка дървена топка в ръка. Постави топката на силно наклонен улей и я остави да се изтърколи докрай. После започна да говори за a — равномерното ускорение, и за t — времето, и изведнъж задращи букви, числа и знаци, запълни цялата дъска и съзнанието ми моментално изключи.

Носех учебника по физика в спалното помещение. Това бе тлъст учебник на шуплеста циклостилна хартия — четиристотин страници без рисунки и снимки, само диаграми и формули — с тухленочервени картонени корици. Този учебник бе написан от мистър Манци специално за момичетата от колежа и ако се окажеше сполучлив, той щеше да се опита да го отпечата.

И така, зубрех тия формули, влизах в час, наблюдавах как топките се плъзгат по улея, слушах звъна на звънците и в края на семестъра повечето ученички пропаднаха на изпита, а аз изкарах с пълно отличие. Чух мистър Манци да казва пред група момичета, които се оплакваха, че предметът е адски труден: „Нищо подобно, не е толкова труден, щом една от вас можа да отговори отлично!“ „Коя е тя? Кажете!“, питаха момичетата, но той поклати глава, замълча и ме погледна с блага съзаклятническа усмивка.

След този случай се роди идеята следващия семестър да избягам от химията. Вярно е, че изкарах блестящо по физика, но бях в панически ужас. Докато учех физиката, непрекъснато ми се повдигаше. Не можех да понасям всичко да се свежда и наблъсква в цифри и формули. Вместо рисунки на листа с разнообразни форми и увеличени схеми на порите, с които дишат листата, вместо такива очарователни думи като каротин или ксантофил върху дъската в час по физика се мъдреха тия противни, сгърчени, прилични на скорпиони формули, изписани със специалния червен тебешир на мистър Манци.

Знаех си, че химията ще бъде още по-ужасна, тъй като бях видяла огромна таблица на деветдесет и няколкото елемента, окачена в кабинета по химия, където всички красиви слова като злато, сребро, кобалт и алуминий бяха изобразени с грозни съкращения, последвани от трудни цифри. Ако трябваше да си напрягам мозъка с още такива глупости, щях да се побъркам. Щях да пропадна отведнъж. И само благодарение на страхотни усилия на волята успях да изкарам първата половина от годината.

И тогава отидох при класната си ръководителка с ясен план.

Планът ми се основаваше на това, че се нуждая от време да премина пълен курс по Шекспир, тъй като в крайна сметка основният ми предмет бе литература. Тя отлично знаеше, както знаех и аз, че ще изкарам пълно отличие по химия, затова имаше ли смисъл да се явявам на изпитите? Защо да не мога само да посещавам часовете, да гледам и запаметявам и да не мисля за оценки и грамоти?

Това бе въпрос на доверие между взаимно почитащи се хора, за които съдържанието значи много повече от формата, а нали бележките са нещо твърде глупаво, особено когато знаеш, че ще изкараш 6 от всяко положение? Планът ми се подкрепяше и от това, че в програмата на моя колеж предстоеше да отпаднат задължителните научни предмети през втората година и моят випуск бе последният, който страдаше от старите разпоредби.

Мистър Манци напълно поддържаше плана ми. Той като че се ласкаеше от факта, че ми харесват часовете му и че ще ги посещавам не от някакви подбуди като грамоти или високи оценки, а заради чистата красота на предмета химия. Намирам, че бе доста изобретателно от моя страна да продължа да посещавам часовете по химия, дори след като бях се прехвърлила в курса по Шекспир. Жестът съвсем не беше необходим, но създаде впечатлението, че просто сърце не ми дава да се разделя с химията.

Естествено, планът ми никога не би успял, ако не бях изкарала онзи отличен още в началото. А ако моята класна ръководителка знаеше колко съм изплашена и стресната и колко сериозно замислях разни отчаяни мерки, като например да си извадя медицинско свидетелство, че съм негодна да изучавам химия, че от формулите ми се завива свят и какво ли не още, тя положително не би ме изслушала, а щеше да ме застави да си изкарам целия курс независимо от всичко.

Но стана така, че учителският съвет подписа молбата ми и по-късно класната каза, че неколцина от преподавателите били трогнати от нея. Приели я като истинска проява на интелектуална зрелост.

Напушваше ме смях, когато си помислех за остатъка от тая учебна година. Посещавах пет пъти седмично часовете по химия, без да пропусна нито час. Застанал на паянтовия амфитеатрален подиум, мистър Манци преливаше съдържанието на една епруветка в друга и произвеждаше сини пламъци, червени искри и облаци жълт прах, а аз изключвах от съзнанието си гласа му, като си представях, че чувам само някакъв комар в далечината, облягах се назад, радвах се на ярките блясъци и цветните пламъци и пишех страница след страница виланели и сонети.

От време на време мистър Манци поглеждаше към мен, виждаше, че пиша, и ме възнаграждаваше с тънка, одобрителна усмивка. Сигурно си е мислел, че записвам всичките тия формули не за да ги зубря за изпита, както другите момичета, а просто защото неговото преподаване е толкова интересно, че не мога да му устоя.

4

Не знам защо споменът за успешното ми бягство от химията трябваше да изплува в съзнанието ми точно в кабинета на Джей Сий.

През цялото време, докато тя ми говореше, виждах мистър Манци като призрак зад главата й, изникнал сякаш от фокуснически цилиндър, хванал в ръце и малката дървена топка, и епруветката, от която в деня, преди да ни разпуснат за Великден, бе лумнал гъст облак жълт дим с миризма на развалени яйца и разсмя и момичетата, и мистър Манци.

Изпитах съжаление към мистър Манци. Поиска ми се да тръгна към него на четири крака и да му се извиня, задето съм такава ужасна лъжкиня.

Джей Сий ми връчи купчина разкази в ръкопис и ми заговори по-любезно. Цялата сутрин останах да чета ръкописите, напечатвах мнението си за всеки един върху специални розови редакционни бланки, които после отиваха в кабинета на редактора на Бетси, за да ги прочете самата Бетси на следния ден. От време на време Джей Сий ме прекъсваше, за да ми даде някакъв практически съвет или да ми разкаже любопитна новина.

Джей Сий трябваше да отиде на обяд с двама известни писатели, един мъж и една жена. Мъжът току-що бе продал шест разказа на списание „Ню Йоркър“ и шест на Джей Сий. Това ме изуми, не знаех, че списанията купуват разкази в такова количество, по шест наведнъж, и бях зашеметена от мисълта колко пари ще му донесат тия шест разказа. Джей Сий сподели, че ще трябва да бъде особено внимателна по време на обяда, защото дамата също пишела разкази, но никога не била печатала в „Ню Йоркър“, а тя й публикувала само един разказ за пет години. Сега Джей Сий трябваше да ласкае по-прочутия писател, а в същото време да внимава да не засегне с нещо не така прочутата дама.

Когато херувимчетата от френския стенен часовник размахаха крилца и вдигнаха към устните си своите малки златни тромпети, за да дадат дванайсет сигнала, Джей Сий ми каза, че за днес съм свършила достатъчно работа, мога да отивам на банкета в „Лейдис Дей“ и на филмовата премиера, а утре сутринта да й се явя бодра.

После облече жакет върху лилавата си блуза, забоде шапка с имитация на люляк на върха й, напудри леко носа си и намести очилата си в дебели рамки. Изглеждаше ужасно, но личеше интелектът й. На излизане от кабинета ме потупа по рамото с ръка, облечена в лилава ръкавица.

— Не позволявай този жесток град да те погуби.

Аз останах няколко минути неподвижна на въртящия се стол, като си мислех за Джей Сий. Опитах се да си представя какво би било, ако съм, да кажем, прочутата издателка И. Джий[1], в кабинет, пълен с фикуси и африкански теменуги, които секретарката ми ще трябва да полива всяка сутрин. Искаше ми се майка ми да е като Джей Сий. Тогава бих знаела какво да правя.

Майка ми не можеше да ми е в помощ. Тя преподаваше стенография и машинопис, за да ни издържа, след като баща ми почина, и тайно ненавиждаше и работата си, и него, защото си отиде и ни остави без пари, понеже нямаше вяра на застрахователните агенти. Непрекъснато ми натякваше да науча стенография след колежа, така че да имам практическа професия, освен колежанска диплома. „Дори апостолите са вдигали шатрите си сами — повтаряше тя — и е трябвало да си изкарват хляба като нас.“

Потопих пръсти в купичката с топла вода, която сервитьорката постави на мястото на моите две празни чинийки от десерта. После старателно попих всеки пръст в ленената салфетка, до този момент все още съвсем чиста. След това я сгънах, проврях я между устните си и ги притиснах в нея. Като я сложих отново върху масата, точно в средата й се бе отбелязало размазано розово петно като сърчице.

Замислих се за дългия път, изминат досега от мен.

Бях виждала такава купичка и преди — в дома на моята благодетелка. Такъв бил обичаят в колежа, обясни ми дребничката луничава чиновничка от канцеларията на стипендиантите, да пишем до лицето, чиято стипендия сме спечелили, ако е живо, разбира се, и да изкажем своята благодарност.

Аз бях получила стипендията на името на Филомена Гини, богата романистка, учила в моя колеж през началото на нашия век; първият й роман бил филмиран още в нямото кино с участието на Бети Дейвис, а нейна поредица по радиото все още се излъчваше; оказа се, че тя е жива и обитава голяма къща недалеч от клуба, в който работеше дядо ми.

И така, написах на Филомена Гини дълго писмо с въгленочерно мастило върху лист сива хартия с емблемата на колежа в червено. Писах й как изглеждат листата през есента, когато се разхождам с велосипеда си към хълмовете, колко прекрасно би било, ако живеех в студентски кампус, а не у дома и да се блъскам до колежа с автобус, как знанията, които придобивам, разтварят очите ми и навярно един ден ще мога да пиша големи книги като нея.

Бях прочела една от книгите на мисис Гини в градската библиотека — кой знае защо, нейните романи липсваха в библиотеката на колежа. От началото до края книгата й бе наблъскана с дълги, лишени от отговор въпроси: „Щеше ли Ивлин да разбере, че Гладис е познавала Роджър? — трескаво размишляваше Хектър“ или „Как би могъл Доналд да се ожени за нея, след като е научил за малката Елси, скрита у мисис Роулмоп в самотния чифлик? — се питаше Гризелда, положила глава върху огряната от лунните лъчи възглавница“. Тези романи бяха донесли на Филомена Гини (която по-късно ми призна, че в колежа е била доста посредствена) милиони и милиони долари.

Мисис Гини отговори на писмото ми и ме покани на обяд у тях. Тъкмо там за първи път видях купичка с вода за изплакване на пръстите.

Във водата плуваха няколко бели листчета черешов цвят, аз реших, че това е някаква бистра японска супа за следястие, и я изсърбах до дъно заедно с малките свежи цветчета. Мисис Гини не каза нищо и много по-късно, когато разказвах на една дебютантка в колежа за този обяд, разбрах какво съм сторила.

Когато излязохме от ярко осветените помещения на „Лейдис Дей“, улиците навън бяха сиви, лееше се дъжд. Но не оня хубав дъжд, който те пречиства и освежава, а дъжд, какъвто съм си представяла, че вали в Бразилия. Сипеше се вертикално от небето на едри капки, големи колкото кафени чинийки, удряше се в нагорещените тротоари със свистене и облаци от пара кръжаха над лъщящия мокър асфалт.

Тайната ми надежда да прекарам сама следобеда в Сентръл парк умря още в стъклената мелница с въртящи се врати на „Лейдис Дей“. Намерих се изплюта навън и от топлия дъжд попаднах в мъглявата, тресяща се пещера на едно такси заедно с Бетси, Хилда и Емили-Ан Офенбах, спретнато дребно девойче с червен кок, съпруг и три деца от Тийнек, Ню Джърси.

Филмът бе страшно жалък. В главните роли играеха едно хубаво русокосо момиче, което много приличаше на Джун Алисън, но съвсем не беше тя, една пищна тъмнокоса красавица, която наподобяваше Елизабет Тейлър, без да бъде тя, и двама едри, широкоплещести глупаци на име Рик и Гил.

Филмът представляваше футболен романс, заснет на цветна лента.

Ненавиждам цветното кино. Сякаш всеки герой в подобен филм е задължен да носи крещящ костюм във всеки нов кадър и да стърчи като дървен сушилник за дрехи на фона на яркозелени дървета или ярки златистожълти ниви, или наситеносини морета, които се разстилат на стотици мили по всички посоки.

Действието в по-голямата си част се развиваше или на футболни терени, където двете момичета размахваха ръце и крещяха радостно в елегантни костюми с оранжеви хризантеми колкото зелки, забучени на ревера им, или пък в бални салони, където момичетата се плъзгаха по паркета с кавалерите си, облечени като в „Отнесени от вихъра“, а после крадешком се изнизваха в тоалетните, за да изригнат отвратителни приказки една срещу друга.

Най-накрая стана ясно, че хубавото момиче ще се раздели със своя красавец футболист, а сексапилната нямаше с кого да се раздели, защото онзи Гил винаги я бе търсил само за любовница, а не за съпруга, и сега си стягаше багажа за Европа.

Горе-долу в тоя момент започнах да изпитвам странни усещания. Огледах редовете прехласнати глави с едно и също сребърно сияние отпред и една и съща черна сянка отзад — всички гледаха унесено като смахнати.

Обзе ме неописуема паника, че ще повърна. Не ми беше ясно дали стомахът ме свива от отвратителния филм или от всичкия хайвер, който бях погълнала.

— Аз си отивам в хотела — прошепнах на Бетси в полумрака.

Бетси бе впила взор в екрана с мъртвешка концентрация.

— Лошо ли ти е? — промълви тя почти без да потрепва устни.

— Адски ми е зле — отвърнах.

— И на мен, ще си тръгнем заедно.

Изтеглихме се от местата си, като повтаряхме „Извинете!“ по целия ред, а хората мърмореха, сумтяха, преместваха чадърите и гумените си ботуши за дъжд, за да ни сторят път; аз изпонастъпих колкото крака можах, защото това единствено отклоняваше съзнанието ми от огромното желание да повърна, което се надигаше в гърдите ми толкова бързо, че едва му устоявах.

Когато излязохме навън, небето продължаваше да изцежда топли капки дъжд.

Бетси имаше кошмарен вид. Руменината се бе оттекла от страните й, обезкървеното й лице танцуваше пред очите ми зеленикаво и потно. Хвърлихме се в едно от ония таксита с жълти квадратчета, които вечно висят до бордюрите, когато човек се мъчи да реши има или няма нужда от такси, и докато стигнахме хотела, аз бях повърнала веднъж, а Бетси два пъти.

Шофьорът взимаше завоите с такъв замах, че ни подмяташе от единия до другия край на задната седалка. При всеки завой на една от нас й прилошаваше, тя се навеждаше надолу, сякаш е изпуснала нещо, и повръщаше на пода, а другата си тананикаше и се правеше, че зяпа през прозореца.

Все пак на шофьора, изглежда, му беше ясно какво става.

— Хей! — възнегодува той и пресече на червена светлина. — Тия работи ги вършете на улицата, а не в колата ми.

Затраяхме си, а той като че ли разбра, че сме вече до хотела, и не ни позволи да слезем, докато не спря пред централния вход.

Не посмяхме да изчакаме да ни направи сметката. Пъхнахме купчина монети в ръката му, пуснахме няколко книжни салфетки да покрием мръсотията на пода и хукнахме през фоайето към свободния асансьор. За наш късмет в тоя час на деня нямаше хора наоколо. На Бетси отново й прилоша в асансьора и аз й държах главата, докато повърне, после на мен ми стана зле и тя държа моята глава.

Обикновено веднага след хубаво повръщане се чувстваш добре. Прегърнахме се, пожелахме си довиждане и тръгнахме по коридора всяка към своята стая. Нищо друго не може да скрепи едно приятелство така, както съвместното повръщане.

Обаче в минутата, когато затворих вратата, съблякох се и се дотътрих до леглото, се почувствах по-зле от всякога. Трябваше незабавно да отида в тоалетната. Навлякох бързо бялата хавлия със сини метличини и се заклатушках към банята.

Бетси беше вече там. Чувах пъшкането й зад вратата и забързах към банята в съседното крило. Щях да пукна, толкова далеч ми се стори.

Седнах върху чинията и наклоних глава над умивалника, мислех, че ще си избълвам червата заедно с храната. Призляваше ми, вълни ме заливаха и отнасяха. След всяка вълна се чувствах скапана като мокър лист и трепереща до кости, после усещах как приижда нова вълна, а лъскавите бели плочки по пода, над мен и от четирите ми страни в тая камера на мъчението ме притискаха и мачкаха на парчета.

Не знам колко дълго продължи това. Оставих студената вода да тече безспирно в умивалника, та ако някой мине наблизо, да си помисли, че пера. Когато ми попремина, изтегнах се на пода и останах така неподвижна.

Сякаш лятото бе отминало. Усещах как зимният мраз сковава костите и разтраква зъбите ми, а голямата бяла хотелска хавлия, която бях довлякла със себе си, лежеше под главата ми като заледена пряспа.

Мисля, че да ти блъскат по вратата на банята така, както блъскаха на мен, е проява на лошо възпитание.

Просто можеха да отидат в другия коридор, да ползват друга баня и да ме оставят на мира. Но някой продължаваше да тряска, да ме моли да отворя и някак смътно ми се стори, че познавам този глас. Сякаш беше на Емили-Ан Офенбах.

— Ей сегичка — отвърнах тогава. Думите ми се проточиха тежко и бавно като меласа.

Събрах сили, надигнах се бавно, пуснах водата в клозета за десети път, изплакнах умивалника, навих хавлията, за да не се забележат петната от повръщаното, отключих вратата и излязох в преддверието.

Знаех си, че ще бъде фатално, ако погледна Емили-Ан или когото да било в очите, затова вперих изцъкления си поглед в един прозорец, който плуваше в другия край на коридора, и пристъпих сковано напред.

Първото, което видях, бе нечия обувка.

Масивна обувка от напукана черна кожа, доста стара, с малки дупчици за проветрение, изрязани като фестон около палеца, отдавна нелъскана и насочена към мен. Май бе поставена върху твърда зелена повърхност, която ме убиваше точно по дясната буза.

Стоях неподвижна, очаквах нещо да ми подскаже какво да правя по-нататък. Малко наляво от обувката видях неясна купчина сини метличини върху бяла земя и от това ми се доплака. Погледът ми бе спрял върху ръкава на собствената ми хавлия, от чийто край се подаваше ръката ми, бледа като корема на риба.

— Вече дойде на себе си.

Гласът идеше от някакъв извор на хлад и разум високо над главата ми. В първия момент в това не открих нищо странно, но после взе да ми се струва необикновено. Гласът бе мъжки, а мъже не се допускаха в нашия хотел по никое време на деня или нощта.

— Още колко момичета има? — продължи гласът.

Заслушах се с интерес. Подът ми се струваше удивително стабилен. Успокоявах се от мисълта, че съм паднала и с падането вече се е свършило.

— Единайсет като че ли — отвърна един женски глас. Реших, че този глас принадлежи на черната обувка. — Мисля, че са единайсет, но една липсва, значи са десет.

— Добре, отнесете тази в леглото й, аз ще се погрижа за останалите.

До дясното ми ухо се разнесе глухо бумтене, което постепенно взе да заглъхва. После в далечината се разтвори врата, чуха се гласове и охкания и вратата отново се затвори.

Две ръце се промушиха под мишниците ми и женският глас рече: „Хайде, моето момиче, да тръгваме.“ Усетих, че ме повдигат от земята, после край мен бавно почнаха да се нижат врати, докато накрая стигнахме до една отворена и влязохме.

Леглото ми бе застлано и жената ми помогна да легна, зави ме до брадата и седна за миг на фотьойла до мен, като си вееше с пълната си розова ръка. Носеше очила с позлатени рамки и бяла касинка на сестра.

— Коя сте вие? — запитах с изнемощял глас.

— Сестрата на хотела.

— Какво ми е?

— Натровила си се — отвърна тя кротко. — Всички сте се натровили. Такова нещо не съм виждала. Тук повърнато, там повърнато; не разбирам, млади дами, с какво сте се натъпкали.

— И останалите ли повръщат? — запитах с надежда.

— Всичките — потвърди сестрата с охота. — Повръщате си червата и пищите за майките си.

Стаята кръжеше плавно наоколо ми, сякаш столовете, масите и стените прикриваха тежестта си от съчувствие към моята внезапна крехкост.

— Докторът ти удари една инжекция — съобщи сестрата от вратата. — Сега ще заспиш.

Вратата зае нейното място като лист бяла хартия, а после друг лист хартия, още по-голям, застана на мястото на вратата, аз се понесох към него и с усмивка потънах в сън.

До възглавницата ми стоеше някой с бяла чаша в ръка.

— Изпий това — казаха ми.

Аз поклатих глава. Възглавницата сухо изшумоля, сякаш бе пълна със слама.

— Изпий това и ще ти поолекне.

Дебелата бяла порцеланова чаша се сведе под носа ми. В дрезгавата светлина — беше или вечер, или утро — огледах бистрата кехлибарена течност. Маслени петънца плуваха по повърхността и слаба миризма на пилешко се издигаше към ноздрите ми.

Очите ми се отместиха нерешително към полата зад чашата.

— Бетси — казах аз.

— Бетси друг път. Това съм аз.

Тогава повдигнах очи и видях силуета на Дорийн, очертан върху бледнеещия прозорец, русата й коса искреше по краищата като златен ореол. Лицето й бе в сянка, така че не можех да разбера изражението й, но почувствах някаква нежност и сръчност в докосването на пръстите й. Това можеше да бъде Бетси, майка ми или ухаеща на папрат медицинска сестра.

Наклоних глава и сръбнах глътка от бульона. Устата ми сякаш бе пълна с пясък. После сръбнах още веднъж и още веднъж, докато изпразних чашата.

Почувствах се пречистена, благочестива и готова за нов живот.

Дорийн постави чашата върху перваза на прозореца и се отпусна във фотьойла. Направи ми впечатление, че не посегна за цигара, а тъй като ги палеше една от друга, това ме озадачи.

— Ти едва не предаде богу дух — каза тя накрая.

— Сигурно е бил хайверът.

— Ами, хайверът! Раците. Взеха проби и се оказаха пълни с птомаин[2].

Пред очите ми изпъкнаха божествено белите кухни на „Лейдис Дей“, които се простираха до безкрая. Виждах половинките авокадо, наредени една до друга, напълнени с майонеза и раци и фотографирани на ярко осветление. Виждах крехкото, изпъстрено с розови жилчици месо от щипците на рака как съблазнително се подава от своето майонезено покривало, виждах ясно жълтата чашка на авокадото, обточена с пръстен от алигаторско зелено, виждах всичко, от което тръгна цялата тая бъркотия.

Отрова.

— Кой направи пробите? — Представих си, че докторът е изпомпал нечий стомах и е анализирал съдържанието му в хотелската лаборатория.

— Ония тъпунгери от „Лейдис Дей“. Веднага щом се изпонатръшкахте всичките като кегли, някой се обадил в редакцията, оттам звъннали на „Лейдис Дей“ и те направили проби на всички останки от големия обяд. Ха!

— Ха! — кухо отекнах аз. Хубаво, че Дорийн беше до мен.

— Изпратили са ви подаръци — добави тя. — Стоят в огромен кашон навън в коридора.

— Как са успели толкова бързо?

— Специална експресна пратка, какво си мислиш! Няма да оставят да се разтичате навсякъде и да разтръбите, че сте се отровили при тях. Може да ги съдите и така жестоко да ги одрусате, стига да си намерите някой ловък адвокат.

— Какво представляват подаръците? — Помислих си, че ако подаръкът е достатъчно хубав, няма да обръщам внимание на станалото, тъй като след всичко сега се чувствах страшно пречистена.

— Още никой не е отворил кашона, стои отвънка. Трябва да разнасям супа на всички ви, тъй като съм единствената, дето се държи на краката си, но донесох първо на теб.

— Виж какви са подаръците — помолих я аз. — После си спомних и добавих: — И аз имам подарък за теб.

Дорийн излезе в коридора. Чувах я как се рови в нещо, после чух шум от разкъсана хартия. Най-накрая се върна с дебела книга в лъскава подвързия, изписана отгоре с множество имена.

— „Тридесетте най-добри разказа за годината“. — Тя изтърси книгата в скута ми. — Има още единайсет такива в кашона. Може би са решили да ви подберат нещо за четене, докато боледувате. — Тя спря за миг. — А къде е моят подарък?

Аз се разрових из чантичката си и й подадох огледалцето с нейното име и с маргаритките. Дорийн ме изгледа, аз — също, и двете избухнахме в смях.

— Изпий и моя бульон, ако искаш — каза тя. — Поставили са на количката дванайсет супи по погрешка, а ние с Лени се наблъскахме с толкова кренвирши, докато чакахме дъждът да спре, че сега не мога нищичко да хапна.

— Донеси го — отвърнах аз. — Умирам от глад.

[1] Инициалите на името на героинята. — Б.р. ↑

[2] Силно отровно азотосъдържащо химично съединение, което се образува при разлагането на белтъчините в труповете на животни, както и при гниене на зеленчуци. — Б.пр. ↑

5

В седем на следващата сутрин телефонът иззвъня.

Бавно изплувах от недрата на тежък сън. Вече бях получила телеграма от Джей Сий, затъкната в огледалото ми, в която ме съветваше да не се тревожа да бързам за работа, а да си почина един ден, за да се възстановя напълно, и изразяваше съжаление за случилото се, така че нямах представа кой може да ми звъни.

Протегнах се и закрепих слушалката между челюстта и рамото си.

— Ало?

Мъжки глас запита:

— Естър Грийнуд ли е? — Стори ми се, че долових лек чуждестранен акцент.

— Да, естествено — отвърнах аз.

— Тук е Константин Не-знам-си-кой-си.

Не разбрах фамилното име, но бе пълно със „с“-та и „к“-та. Не познавах никакъв Константин, но нямах кураж да го призная.

Чак тогава си спомних за мисис Уилард и нейния симултанен преводач.

— Ах, да, вие ли сте! — викнах аз, седнах и хванах слушалката с две ръце. С нищо не бях заслужила пред мисис Уилард да ме представя на мъж с име Константин.

Колекционирах мъже с интересни имена. Вече познавах един Сократ. Беше висок, грозен, интелектуалец и син на някакъв крупен гръцки продуцент в Холивуд, но беше католик, което опропасти нещата помежду ни. Освен този Сократ познавах един руснак белогвардеец на име Атила, който учеше в Бостънския институт по организация на управлението.

Постепенно загрях, че Константин се опитва да ми определи среща още днес.

— Искате ли да видите ООН следобед?

— Аз и в този момент виждам ООН-то — отвърнах с лек истеричен кикот.

Той остана невъзмутим.

— Виждам сградата от прозореца си — добавих, като реших, че говоря твърде бързо за него.

Последва мълчание.

— А не бихте ли искали да хапнете някоя хапка следобеда?

Веднага долових речника на мисис Уилард и сърцето ми се сви. Тя винаги канеше някого на хапка. Спомних си, че този човек е гостувал у мисис Уилард, когато току-що пристигнал в Америка — мисис Уилард имаше обичая да разтваря вратите си за чужденци, а когато тя отидеше в чужбина, те отваряха домовете си за нея.

Чак сега ми стана ясно, че в отговор на гостоприемството, което мисис Уилард бе получила от него, тя предлагаше мен с покана за „хапка“ в Ню Йорк.

— Да, бих искала да хапна хапка — отвърнах сковано. — Кога ще дойдете да ме вземете?

— Ще дойда с колата си в два. Хотел „Амазонка“, нали?

— Да.

— Аха, знам къде се намира.

За миг ми се стори, че тонът му крие някакъв по-особен смисъл, но после реших, че вероятно много от момичетата в хотел „Амазонка“ са секретарки в ООН и той понякога е излизал с някое от тях. Оставих го пръв да затвори, после поставих слушалката и с неприятно чувство се изпънах по гръб върху възглавниците.

Отново потънах в мечти, представях си очарователен млад мъж, който ще ме обикне лудо от пръв поглед, още след първите няколко незначителни, банални фрази. Обичайното разглеждане на сградата на ООН и после — сандвич!

Опитах се да повдигна духа си.

Сигурно симултанният преводач на мисис Уилард ще се окаже нисък и грозен и накрая ще почна да го презирам, както презирах Бъди Уилард. Тази мисъл ми достави известно удовлетворение. Защото към Бъди Уилард изпитвах ненавист, макар че всички продължаваха да вярват, че ще се омъжа за него, когато излезе от санаториума за туберкулозни; знаех, че това никога няма да стане, дори ако той е единственият мъж на земята.

Бъди Уилард беше лицемер.

Разбира се, в самото начало не знаех това. Мислех го за най-прекрасното момче, което познавам. Пет години го бях обожавала от разстояние, без той да ме погледне, после настъпи един красив период, когато все още го обожавах и той започна да ми обръща внимание, и както ставаше все по-мил и по-мил към мен, изведнъж открих напълно случайно какъв отвратителен лицемер беше; сега той искаше да се омъжа за него, но аз го ненавиждах вдън душа.

Най-страшното беше, че не можах открито да му кажа какво мисля за него, защото заболя от туберкулоза и сега трябваше да му угаждам, докато се оправи и бъде в състояние да понесе неподправената истина.

Реших да не слизам за закуска. Това би означавало, че трябва да се облека, а какъв е смисълът да се обличам, щом като ще прекарам цяла сутрин в леглото? Можех да се обадя и да си поръчам закуска в стаята, но трябваше да дам бакшиш на сервитьора, а никога не знаех какъв бакшиш да определя. Имах няколко доста неприятни случая от практиката си с бакшиши в Ню Йорк.

Когато пристигнах в хотел „Амазонка“ за пръв път, един дребен като джудже плешив човечец с униформа на пиколо пренесе куфарите ми до асансьора и отключи вратата на стаята ми. Естествено, аз се втурнах веднага към прозорците да видя какъв изглед се открива. Миг след това усетих, че пиколото пуска кранчетата с топлата и студената вода във ваната с думите: „Тази е топлата, тази е студената“, пусна радиото, като ми изреждаше имената на всички нюйоркски станции, и аз започнах да се чувствам неловко, но продължавах да стоя с гръб към него, а накрая рязко отсякох:

— Благодаря, че ми донесохте куфарите!

— Благодаря, благодаря. Ама ха! — изсъска той със злобно подигравателен тон и преди да успея да се обърна и да разбера какво става, излезе, тръшвайки вратата с оскърбителен трясък.

Когато по-късно разказах на Дорийн за странното му поведение, тя рече:

— Ами, глупачке, той си е искал бакшиша!

Тогава попитах колко би трябвало да му дам и Дорийн определи четвърт долар или трийсет и пет цента, ако куфарът е бил особено тежък. Аз бих могла сама да отнеса куфара до стаята си, но ми се стори, че пиколото прояви особено желание, затова го оставих да свърши тая работа. Мислех, че този род услуги влизат в сметката за стаята.

Мразя да давам пари на хора за работа, която сама бих могла да свърша, това страшно ме изнервя.

Дорийн ми обясни, че бакшишът трябва да възлиза на десет процента, но някак все така се случваше, че нямах дребни пари и изпадах в ужасно глупаво положение, като давах някому половин долар с думите: „Петнайсет цента бакшиш за вас, моля, върнете ми трийсет и пет цента.“

Първия път, когато се качих на такси в Ню Йорк, дадох на шофьора десет цента. Сметката ми беше долар, затова прецених, че десет цента е тъкмо нормалното; подадох му десетаче с елегантен жест и усмивка. А той задържа монетата върху дланта си, като я зяпаше ли, зяпаше вторачено, а когато излязох от колата с надеждата, че не съм му дала по погрешка канадска монета, се разкрещя: „Мадам, и аз трябва да живея като вас и като всички останали“; крещеше така силно, че се изплаших и хукнах да бягам. За щастие светлината на светофара го спря, иначе имах чувството, че щеше да кара край мен и да крещи по тоя унизителен начин.

Когато разказах на Дорийн случая, тя отвърна, че по всяка вероятност след последното й пребиваване в Ню Йорк процентът на бакшиша се е повишил от десет на петнайсет на сто. Или е така, или този шофьор е бил крайно гаден тип.

Протегнах се и взех книгата, която ми бяха изпратили от „Лейдис Дей“.

Когато я отворих, от нея изпадна картичка. Върху лицевата страна на картичката бе изобразено пуделче с нощничка на цветенца, седнало с клюмнал вид в кошче за кучета, а на вътрешната страна на картичката пуделчето лежеше в кошчето си усмихнато, потънало в хубав, здрав сън; над него пишеше с красиви букви: „Всекиму е ясно — само с много, много сън ще се чувствате прекрасно.“ Най-долу някой бе допълнил с лилаво мастило: Оправяйте се бързо! От вашите приятели в „Лейдис Дей“.

Запрелиствах разказ след разказ и най-сетне попаднах на един за някакво смокиново дърво.

Расла смокинята на зелена морава между къщата на един евреин и един манастир. Евреинът и красива тъмноока монахиня се срещали под дървото и късали зрелите плодове, но един ден видели в клоните птиче гнездо и яйце, от което се излюпва пиленце; както гледали как малката птичка пробива с човчица черупката, за да се измъкне от нея, те докоснали ръце; след тази случка монахинята не идвала вече да бере смокини с евреина, а зла слугиня католичка я заместила и брояла смокините, които късал евреинът, за да се увери, че не бере повече от нея, и това го вбесявало.

Разказът ми хареса и най-вече там, където се описваше смокиновото дърво през зимата, покрито със сняг, и после през пролетта, отрупано със зелени плодове. Стана ми мъчно, когато стигнах до последната страница. Щеше ми се да се промъкна сред черните печатни редове, както човекът се промъква под оградата, и да заспя под красивите зелени клони на смокинята.

Струваше ми се, че аз и Бъди Уилард напомняхме на евреина и монахинята, с тази разлика, че не сме евреи или католици, а унитарианци. И ние се бяхме срещнали под нашето въображаемо смокиново дърво, но не бяхме видели как се излюпва пиленце от яйцето, а как се ражда дете от майка, и после се случи нещо ужасно и всеки от нас пое по своя път.

Изпъната в бялото хотелско легло, самотна и отпаднала, имах чувството, че и аз съм в оня санаториум в Адирондакските планини и съм най-безнадеждно болна. Бъди Уилард ми пищеше как четял стихове от някакъв доктор поет и как научил за някакъв прочут покоен руски разказвач, също лекар, което го навеждало на мисълта, че, изглежда, лекарите и писателите могат да се погаждат.

Това бе съвсем различна песен от оная, която Бъди ми пееше през двете години, докато се опознавахме. Спомням си деня, в който той ми се усмихна и каза:

— Естър, знаеш ли какво е „стихотворение“?

— Не, какво? — попитах аз.

— Купчина смет. — И изглеждаше горд от своята измислица, а аз погледнах русите му коси, сините му очи и белите му зъби — имаше хубави, здрави бели зъби — и отвърнах:

— Сигурно е така.

И едва посред Ню Йорк, цяла година по-късно, измислих отговор на неговото подмятане.

Много време бях посветила на въображаеми разговори с Бъди Уилард. Той бе няколко години по-голям от мен, много учен и можеше да доказва множество неща. Когато бяхме заедно, трябваше да полагам усилия, за да държа главата си над водата.

В съзнанието ми тези разговори обикновено повтаряха началото на истинските наши разговори, само че завършваха с остри отговори от моя страна вместо безучастното ми повтаряне: „Ами, сигурно е така.“

И сега, както си лежах в леглото, аз си представих, че Бъди ме пита:

— Е, Естър, знаеш ли какво е „стихотворение“?

— Не, какво? — ще отговоря аз.

— Купчина смет.

И тъкмо когато той се изхилва и се готви да се надуе, аз ще отвърна:

— Не, такива са труповете, които ти режеш. Такива са хората, които си въобразяваш, че лекуваш. Те са смет и нищо друго. Знам, че едно хубаво стихотворение надживява с цяла вечност стотици твои болни, събрани заедно.

И, естествено, Бъди не би могъл да отговори на тези думи, защото те бяха голата истина. Хората са направени преди всичко от смет и не бях убедена, че лечението на цялата тая смет струва повече от писането на стихотворения, които си спомняме и повтаряме в мигове, когато сме нещастни, болни или сънят бяга от очите ни.

Бедата ми е там, че приемах всичко, което кажеше Бъди Уилард, за свята истина. Спомням си първата вечер, когато ме целуна. Това стана след годишния бал на първокурсниците в „Йейл“.

Беше много странно, че Бъди ме покани на този бал.

През една коледна ваканция се изтърси у нас сякаш от небето, с дебел бял пуловер с обърната яка и толкова красив, че очите си не можех да откъсна от него. Тогава подхвърли: „Някой ден мога да намина да те видя в колежа, нали?“

Смаях се. Досега с Бъди се виждахме само в неделни дни на църква, и то единствено през ваканциите и от разстояние, така че не можех да проумея какво го е прихванало да хукне да ме посети — той беше тичал цели две мили между домовете ни; правел си крос, както съобщи.

Разбира се, майките ни бяха добри приятелки. Бивши съученички, те после се омъжили за преподавателите си и се установили в един и същ град, но Бъди винаги отсъстваше, есенно време беше стипендиант в подготвителното училище, а лете изкарваше пари, като чистеше ръждиви шупли от метал в Монтана, така че майките ни като стари приятелки нямаха нищо против това развитие на нещата.

След това неочаквано посещение Бъди въобще не се обади чак до една чудесна съботна сутрин в началото на март. Бях в стаята си в колежа, четях за Питър Отшелника и Уолтър Безпаричния във връзка с изпита ми по история в понеделник върху кръстоносните походи, когато телефонът в коридора иззвъня.

По правило трябваше да се редуваме при вдигането на слушалката, но тъй като бях единственият „заек“ на етажа, по-големите момичета ме караха вечно аз да отговарям. Почаках да видя дали някой няма да ме изпревари. Реших, че всички са излезли да играят скуош или са заминали за уикенда, затова вдигнах слушалката.

— Естър, ти ли си? — обади се момичето, което дежуреше на долния етаж. — Един мъж иска да те види.

Тези думи ме изненадаха, защото от всичките момчета, с които ми бяха уреждали среща през годината, никой не бе ме потърсил втори път. Просто нямах късмет. Беше ми омразно всяка съботна вечер да слизам в салона със запотени ръце и с любопитство и там някое от по-големите момичета ме запознаваше със сина на най-добрата приятелка на леля си, който се оказваше някакво бледо, избуяло нависоко създание или с щръкнали уши, или с конски зъби, или с куц крак. Мисля, че не заслужавах подобно нещо. В края на краищата аз не бях саката в никакво отношение, просто прекалено много учех, не знаех кога да спра.

И така, сресах се, начервих се по-плътно, взех в ръка историята — можех да кажа, че съм тръгнала за библиотеката, ако ме търсеше някой неприятник — и слязох, а там Бъди Уилард, облегнат на пощенските кутии, в спортно кафеникаво яке с цип, сини дънки и оръфани сиви гуменки, ме чакаше и се хилеше насреща ми.

— Дойдох просто да ти кажа едно здрасти! — каза той.

Стори ми се невероятно да пропътува целия път от „Йейл“ само за едно здрасти, пък дори и на автостоп, както призна — за да не давал пари.

— Здрасти — отвърнах аз. — Нека седнем на верандата.

Исках да излезем на верандата, защото момичето, което дежуреше, бе ученичка от по-горните класове, вреше си носа навсякъде и ме гледаше с любопитство. Явно си мислеше, че Бъди е сбъркал и не търси мен.

Седнахме един до друг на два плетени люлеещи се стола. Грееше ясно слънце, нямаше вятър, беше почти горещо.

— Не мога да остана повече от няколко минути — каза Бъди.

— Оо, хайде остани за обяд!

— Не, не мога. Дошъл съм за годишния бал на второкурсниците с Джоун.

Почувствах се като кръгла идиотка.

— Как е Джоун? — запитах студено.

Джоун Гилинг беше от нашия град, посещавахме една и съща църква и бе една година преди мен в колежа. Минаваше за страшна клечка — председателка на класа, специализираше физика, шампионка по хокей на колежа. Винаги ми се е повдигало от нейните изцъклени, воднисти очи, лъскави като надгробни камъни зъби и беззвучен глас. На всичкото отгоре беше и едра като кон. Започнах да си мисля, че Бъди има твърде жалък вкус.

— А, Джоун ли? — каза той. — Поканила ме е на тази забава още преди два месеца и майка й попитала майка ми дали няма да я придружа; така че какво да направя?

— Защо си й обещал, щом като не искаш? — подло запитах аз.

— А, защо, Джоун ми харесва. Не й пука харчиш ли по нея пари или не и обича спорта на открито. Последния път, когато дойде за уикенда в „Йейл“, ходихме на екскурзия с велосипеди до Ийст Рок и тя бе единственото момиче, което не се наложи да бутам нагоре по стръмното. Бива си я!

Вледених се от завист. Аз никога не бях ходила в „Йейл“, а за всички по-големи момичета от колежа това бе най-предпочитаното място за уикенд. Реших, че е безсмислено да очаквам нещо от Бъди Уилард. Когато от един човек не очакваш нищо, не се разочароваш.

— Ами, тогава върви да намериш Джоун — казах с делови тон. — Приятелят ми може всеки момент да дойде и няма да е приятно да те види тук.

— Приятел! — Бъди ме изгледа с почуда. — Кой е той?

— Те са двама. Питър Отшелника и Уолтър Безпаричния.

Бъди не продума, затова поясних:

— Това са прякори. — После добавих: — Те са от „Дартмът“.

Разбрах, че Бъди не познава чак толкова историята, защото изкриви уста. Скокна от люлеещия се стол и го бутна рязко и ненужно. После пусна в скута ми един бледосин плик с печата на „Йейл“.

— Мислех да ти оставя това писмо, ако не те намеря. Съдържа въпрос, на който можеш да отговориш по пощата. Не ми се ще да ти го задавам устно в момента.

След като Бъди си отиде, отворих писмото. С него той ме канеше на годишния бал на първокурсниците в „Йейл“.

Толкова се изненадах, че изскимтях два пъти и се разтичах из къщата с викове: „Отивам! Отивам! Отивам!“ След яркото слънце на верандата тук бе тъмно като в рог и нищичко не можех да видя. Изведнъж усетих, че съм прегърнала дежурното момиче. Когато разбра, че съм поканена на годишния бал на първокурсниците в „Йейл“, то започна да ме гледа с уважение и захлас.

Странно наистина, но след този случай нещата в дома се промениха. По-големите момичета от етажа взеха от време на време да разговарят с мен, понякога съвсем спонтанно вдигаха телефона и никой вече не подхвърляше пред вратата ми на глас злъчни реплики от рода на тази, че някои хора си пропиляват златните студентски дни с нос, заврян в книгите.

Чудесно, но през целия годишен бал Бъди се отнасяше с мен като с приятел или с братовчедка.

Танцувахме на миля разстояние един от друг, докато чак по време на „Auld Lang Syne“[1] той подпря брадичка върху главата ми, сякаш бе адски уморен. После в студения вятър в три часа след полунощ бавно изминахме петте мили обратно до дома, където бях настанена. Трябваше да спя върху кушетка във всекидневната, която бе твърде къса, но струваше само петдесет цента на нощ вместо два долара, както в повечето хотели с нормални легла.

Чувствах се тъпо и празно, покосена от разбити илюзии.

Бях си въобразила, че Бъди ще се влюби в мен веднага и повече няма да мисля как да убивам съботните вечери до края на годината. Когато наближихме къщата, където бях отседнала, Бъди каза:

— Нека се качим до химическата лаборатория.

Втрещих се.

— Химическата лаборатория?

— Да. — Бъди посегна и ме хвана за ръката. — Оттам се разкрива красива гледка.

И наистина имаше някакво хълмче зад химическата лаборатория, откъдето се виждаха светлинките на къщи в Ню Хейвън.

Аз стоях и се преструвах, че им се любувам, а Бъди стъпи твърдо на голата земя. Докато ме целуваше, не затворих очи, а се мъчех да запомня разположението на светлинките, така че никога да не ги забравя.

Накрая Бъди отстъпи крачка назад:

— Уха!

— Какво „уха“? — учудено попитах аз. Това бе суха, неразпалваща кратка целувка, дори си помислих колко лошо, че устните и на двама ни бяха така напукани от петте мили разходка на студения вятър.

— Уха, става ми страхотно хубаво, като те целувам.

Аз скромно не отвърнах нито дума.

— Ти май излизаш с доста момчета — изведнъж изтърси Бъди.

— Е, да — казах го, сякаш бях излизала всяка седмица с различно момче.

— А пък аз трябва много да уча.

— Аз също — бързо се защитих. — Трябва да гоня успех заради стипендията си.

— И все пак, струва ми се, бих намирал време да те виждам всеки трети уикенд.

— Много хубаво! — Аз едва не припаднах и умирах час по-скоро да се върна в колежа и да разкажа на всички.

Бъди ме целуна отново пред стълбите, а на следващата есен, когато получи стипендия за медицинския институт, отидох да го видя там вместо в „Йейл“ и тъкмо там разбрах как ме беше мамил през всичките тия години и какъв лицемер е бил.

Това разкрих в деня, когато гледахме как се ражда дете.

[1] Auld Lang Syne (шотл.) — много, много отдавна. — Б.пр. ↑

6

Непрекъснато молех Бъди да ми покаже някои наистина интересни болнични случаи и така един петък избягах от всичките си часове и пристигнах при него за целия уикенд, а той ми представи пълната програма.

Веднага навлякох бяла престилка и седнах на високо столче в стая с четири трупа, докато Бъди и приятелите му ги режеха. Труповете имаха толкова нечовешки вид, че въобще не ме развълнуваха. Кожата им беше вдървена, жилава като гьон и моравочерна, те воняха на стари качета за туршия.

После Бъди ме изведе във фоайето, където в големи стъкленици държаха бебета, умрели, преди да се родят. Бебето в първата стъкленица имаше грамадна бяла глава, склонена над мъничко свито телце, не по-голямо от това на жаба. Бебето във втората стъкленица беше по-едро, в следващата — все по-едро, а това в последната имаше нормални размери и сякаш ме гледаше и се хилеше с глуповата усмивка.

Гордеех се от спокойствието, с което разглеждах тия отвратителни неща. Трепнах само когато се наклоних да гледам как Бъди прави дисекция на дроб и неволно докоснах с лакът стомаха на трупа. След минута-две долових някакво парещо усещане в лакътя си, изведнъж ми хрумна, че трупът може да е полужив, след като е все още топъл, и скокнах от стола с лек вик. Тогава Бъди ме успокои, че паренето се дължи на консервиращата течност, и аз седнах обратно на мястото си.

Преди обяда Бъди ме заведе на лекция за сърповидно-клетъчната анемия и разни други потискащи заболявания; докарваха върху подиума на количка разни болни, задаваха им въпроси, после ги откарваха и показваха на студентите цветни диапозитиви.

Един диапозитив си спомням добре — красиво, засмяно момиче с черна бенка на бузата. „Двайсет дни след като се появява тази бенка — обясни лекарят, — момичето умира.“ И за миг всички в залата се смълчаха, после звънецът би, така че въобще не ми стана ясно каква е била бенката и защо е умряло момичето.

Следобед отидохме да гледаме раждане.

Бъди ме заведе до един шкаф за бельо в болничния коридор, откъдето взе за мен бяла маска и някаква марля.

Един висок и дебел студент, грамаден колкото Сидни Грийн стрийт, се въртеше наоколо и се спря да погледа как Бъди увива марлята около главата ми, докато косата ми се скри напълно и над бялата маска останаха да се подават само очите ми.

Студентът медик се изсмя злобно:

— В тоя вид сигурно само майка ти ще те хареса.

Аз обаче си мислех колко е дебел, колко ли нещастен се чувства един мъж, особено пък млад, като е толкова дебел, коя ли жена би се притиснала в това шкембе, за да го целуне, и затова не осъзнах веднага, че той всъщност ме беше обидил. Докато успея да му отвърна, че вероятно смята себе си за красавец, и да го жегна с думите, че само една майка би обичала такъв дебелак, той изчезна.

Бъди разглеждаше странно дървено табло на стената с цял ред дупки по него, от големината на сребърен долар до размера на кухненска чиния.

— Много хубаво — обърна се той към мен. — Всеки момент някоя жена ще роди.

На вратата на родилната зала стоеше слаб, прегърбен студент, когото Бъди познаваше.

— Здрасти, Уил — каза Бъди. — Кой е на работа?

— Аз — мрачно отвърна Уил и забелязах ситни капчици пот, избили като мъниста по високото му бледо чело. — Аз, и това ми е първото.

Бъди ми каза, че Уил е третокурсник и трябва да акушира осем бебета, преди да завърши.

После Уил забеляза оживление в дъното на коридора, неколцина мъже в жълто-зелени халати и шапки на главите и няколко сестри се движеха към нас в нестроен ред, бутайки носилка на колела с огромна бяла буца отгоре.

— Това не бива да гледате — прошепна Уил на ухото ми. — После никога няма да пожелаете да имате бебе. Не бива да се разрешава на жени да гледат раждания. Иначе ще настъпи край на човешкия род.

Бъди и аз се изсмяхме, после Бъди стисна ръката на Уил и всички влязохме в залата.

Бях така поразена при вида на масата, върху която качиха родилката, че не казах нито дума. Приличаше на зловеща маса за мъчения, в единия й край стърчаха нагоре метални стремена, а в другия разни инструменти, жици и тръби, които не можех ясно да различа.

Бъди и аз застанахме до прозореца, на няколко стъпки от жената, откъдето всичко се виждаше чудесно.

Коремът на родилката стърчеше толкова високо, че ми пречеше да видя лицето и горната част на тялото й. Сякаш бе съставена само от великанския, издут като паяк корем и две мънички, грозни, кльощави краченца, подпрени във високите стремена; през цялото време, докато бебето се роди, тя не престана нечовешки и мъчително да вие.

После Бъди ми обясни, че жената била под наркоза, за да не чувства болка, и когато кълне и стене, всъщност не знае какво върши, защото се намира в полуунес под въздействието на обезболяващата упойка.

Точно такова лекарство човекът бе длъжен да измисли. Ето една жена, измъчвана от страшни болки, тя явно чувстваше осезателно всичко, иначе не би стенала така, а после ще си отиде вкъщи и ще зачене ново бебе, защото лекарството ще я накара да забрави терзанията, но през цялото време в някакво тайно, невидимо кътче от тялото й този дълъг, сляп, без врати и без прозорци коридор на болката чакаше да се разтвори и да я погълне отново.

Ръководещият лекар, който следеше работата на Уил, непрекъснато повтаряше на родилката:

— Напъвайте се, мисис Томолило, напъвайте се, а така, още малко!

И най-накрая през онзи процеп, през обръснатия отвор между краката й, пламтящ от дезинфекционни средства, видях да се подава нещо тъмно и мъхнато.

— Главичката на бебето — прошепна Бъди, заглушен от виковете на жената.

Главичката на бебето се задържа, кой знае защо, и докторът каза на Уил да направи разрез. Чух скърцането на ножиците върху плътта на жената като върху платно и рукна кръв — буйна, яркочервена. Моментално след това бебето изхвръкна в ръцете на Уил, синьо като слива, покрито с нещо белезникаво и набраздено от кървави резки, а Уил неспирно повтаряше: „Ще го изпусна, ще го изпусна, ще го изпусна“ — с ужасен глас.

— Няма, няма — отвърна докторът, пое бебето от него и почна да го разтрива, синият цвят се разнесе, то нададе жален, дрезгав вик и тогава видях, че е момченце.

Първото нещо, което направи бебето, бе да се изпишка в лицето на лекаря. После казах на Бъди, че недоумявам как е възможно, а той отвърна, че е напълно възможно, макар и необичайно, да се случи подобно нещо.

Щом бебето се роди, присъстващите в родилната зала се разделиха на две групи, сестрите прикачиха метално номерче на китката му, изчистиха очичките му с памуче върху дървена пръчица и го поставиха в платнено креватче, а докторът и Уил започнаха да зашиват разреза на майката с игла с дълъг конец.

Струва ми се, че някой каза:

— Момченце е, мисис Томолило. — Но жената нито отвърна, нито повдигна глава.

— Е, как ти се стори? — запита Бъди, докато прекосявахме зеления четириъгълен вътрешен двор на път за неговата стая.

— Чудесно! — отвърнах. — Готова съм всеки ден да гледам нещо подобно.

Нямах настроение да го питам има ли и други начини за раждане. Най-важното за мен бе да видя как бебето излиза от майката и я прави сигурна, че е нейно. Мислех си, че дори ако трябва да се изтърпи цялата тая болка, майката би могла да я понесе и будна, с отворени очи.

Винаги съм си представяла как се надигам на лакти на родилната маса, след като всичко е свършило — мъртвешки бледа, разбира се, от цялото това мъчение и без грим, — но усмихната и сияйна, с коси, разпилени до кръста, и как протягам ръце към своята първа сгърчена рожба и повтарям името й, каквото и да е то.

— Защо беше цялото посипано с брашно? — попитах, за да поддържам разговора, и Бъди ми обясни за восъкообразното вещество, което предпазва кожата на бебето.

Когато влязохме в стаята му, която страшно наподобяваше монашеска килия, с голи стени, гол под, голо легло и бюро, отрупано с „Анатомия“ на Грей и разни други отегчителни книги, Бъди запали свещ и отвори бутилка „Дюбоне“. После легнахме един до друг на кревата, Бъди отпиваше от виното си, а аз четях на глас „Някъде, където никога не съм пътувала“ и други стихове от книжката, която си бях донесла.

Бъди каза, че сигурно трябва да има нещо привлекателно в поезията, щом момиче като мен посвещава всичкото си време на стихове, затова винаги когато се срещнехме, му четях по някое стихотворение и му обяснявах какво намирам в него. Това бе идея на Бъди. Той така организираше уикендите, че по никакъв начин да не си пилеем свободното време. Бащата на Бъди беше учител, а, струва ми се, и от Бъди можеше да стане учител, той винаги се опитваше да обяснява разни неща и да ми пълни главата с познания.

Като прочетох едно стихотворение, Бъди изведнъж каза:

— Естър, виждала ли си някога мъж?

Начинът, по който ме запита, ми подсказа, че няма предвид определен мъж или мъж въобще, а гол мъж.

— Не — отвърнах, — само статуи.

— А мислиш ли, че би искала да ме видиш?

Не знаех какво да отговоря. Напоследък твърде често майка ми и баба ми подмятаха какво свястно момче е Бъди Уилард, от толкова добро и почтено семейство, как всички в църквата го дават за пример — толкова внимателен към родителите си и възрастните; и в добавка към това атлетичен, красив и интелигентен.

Непрекъснато слушах колко добър и чист е Бъди, как тъкмо за момче като него едно момиче трябва да се пази добро и чисто. Така че не допусках нищо нередно в това, което Бъди е решил да направи.

— Ами добре, защо да не искам — казах аз.

Гледах го как сваля ципа на панталоните и ги събува, как ги оставя върху един стол, после свали гащите си, които бяха от някаква найлонова мрежеста материя.

— Държат прохладно — обясни той — и майка ми казва, че лесно се перат.

И после застана пред мен, а аз продължавах да го разглеждам. Това, което видях, ми заприлича на пуешка шийка и пуешки воденички. Разочаровах се.

А Бъди като че ли се обиди, задето не казах нито дума.

— Мисля, че трябва да свикнеш да ме виждаш така — каза той. — Сега нека аз да те видя.

При мисълта да се съблека пред Бъди изпитах същото досадно чувство, сякаш се събличах за снимка на стойката си в колежа, за която трябва да застанеш съвършено гола пред камерата със съзнанието, че снимката ти — чисто гола, анфас и профил — ще влезе в картотеките на гимнастическия салон с обозначение „А“, „В“, „С“ или „Б“ в зависимост от това колко е изправен гръбнакът ти.

— О, хайде друг път — отговорих.

— Както искаш. — И Бъди отново се облече.

После се целунахме и прегърнахме и се почувствах по-добре. Изпих си чашата „Дюбоне“, седнах с кръстосани крака в края на леглото и поисках гребен. Започнах да реша косите си над лицето, за да не може Бъди да го види. Съвсем ненадейно го запитах:

— Ти имал ли си връзка с друго момиче досега, Бъди?

Не знам кое ме накара да попитам, но думите просто сами изскокнаха от устата ми. Нито за минута не бях си помисляла, че Бъди може да е имал нещо общо с друго момиче. Очаквах, че ще ми отговори: „Не, пазя се за деня, в който ще се оженя за някое чисто и девствено момиче като теб.“

Но Бъди не каза нищо подобно, само се изчерви.

— Кажи де!

— Какво разбираш под „връзка“? — попита той с кух глас.

— Ти знаеш: спал ли си досега с някое момиче? — Аз продължавах ритмично да реша косата върху лицето си, усещах наелектризираните косми как полепват по пламналите ми бузи и ми се искаше да изкрещя: „Стой, не ми казвай, не ми казвай нищо!“ Но се сдържах, останах безмълвна.

— Ами да, имал съм — накрая промълви Бъди.

Едва не се строполих. Още от първата нощ, когато Бъди Уилард ме целуна и изказа предположение, че излизам с много момчета, ме накара да се почувствам по-сексуалната и по-опитната от двама ни и да повярвам, че за всички прегръдки, целувки и ласки аз го предразполагам; че те му идват от небето, не може да им устои.

Чак сега разбрах, че през всичкото време той се е преструвал.

— Разкажи ми. — Продължавах бавно да реша косите си, усещах как зъбите на гребена се забиват в бузата ми при всяко движение. — Коя беше?

На Бъди сякаш му олекна, задето не се разгневих. Сякаш и за него бе облекчение да разкаже някому как е бил прелъстен.

Разбира се, Бъди е бил прелъстен, той не е започнал пръв, вината наистина не била негова. Прелъстителката била оная сервитьорка в хотела, където той работил като помощник-келнер миналото лято в Кейп Код. Бъди забелязал, че тя го следи с особен поглед, че си тика гърдите в него при суетенето в кухнята, и най-накрая се решил да я попита защо се държи така, а тя го изгледала право в очите и отвърнала: „Искам те.“

„Гарниран с магданоз ли?“ — изсмял се невинно Бъди.

„Не — казала тя, — някоя нощ.“

И така Бъди изгубил своята чистота и девственост.

Отначало си помислих, че е спал с нея само един-единствен път, но когато го запитах колко пъти просто за да се уверя, той отвърна, че не си спомня точно, но по няколко пъти седмично през цялото лято. Умножих три по десет и се получи трийсет, което надхвърляше всякакви граници.

След този разговор нещо в мен изстина.

Като се върнах в колежа, започнах да разпитвам по-големите момичета как биха постъпили, ако случайно тяхното момче признае точно в разцвета на дружбата им, че е спало трийсет пъти с някаква разпасана келнерка. Но момичетата ми казаха, че повечето момчета са такива и не можеш в нищо да ги обвиниш, ако не сте много здраво свързани или сгодени.

Всъщност не ме смущаваше толкова фактът, че Бъди е спал с някаква си. Толкова бях чела как на разни хора им се случва да преспят тук-там с някого и ако беше друго момче, бих го разпитвала за любопитни подробности, а може би и аз после ще изляза и ще спя с някого ей така, за да сме квит и повече да не мисля за случая.

Това, което не можех да понеса, бе играта на Бъди, че аз съм сексуалната, а той невинният, докато през цялото време си е имал любовна връзка с разтурената келнерка и сигурно ми се е смял в лицето.

— Какво мисли майка ти за тая келнерка? — попитах Бъди през оня уикенд.

Бъди бе удивително близък с майка си. Непрестанно цитираше нейни изказвания за връзките между мъжа и жената, а аз знаех със сигурност, че мисис Уилард е истински фанатик по отношение на девствеността на момчето и на момичето. Когато за първи път ме покани у тях на вечеря, тя ме изгледа със странен, остър и изпитателен поглед и разбрах, че се опитва да отгатне дали съм девствена или не.

Както предполагах, въпросът ми смути Бъди.

— Мама ме е разпитвала за Гладис — призна той.

— Добре де, и ти какво й каза?

— Казах й, че Гладис е свободно, бяло момиче на двайсет и една години.

Знаех, че Бъди никога не би говорил на майка си така грубо, ако ставаше дума за мен. Често ми повтаряше нейните думи: „Един мъж се нуждае от партньорка, а една жена — от безкрайна сигурност“, или пък: „Мъжът е като стрела, насочена в бъдещето, а жената е мястото, откъдето тази стрела се изстрелва“, докато накрая тия приказки ми дотегнаха.

Винаги когато се мъчех да споря, Бъди изтъкваше, че майка му все още изпитвала удоволствие от баща му, и нима това не е чудесно за хора на тяхната възраст, което означаваше, че тя знае кое колко струва.

И така, тъкмо бях решила да скъсам с Бъди Уилард завинаги не защото беше спал с оная келнерка, а защото нямаше куража и доблестта да го заяви открито и да го представи като част от характера си, телефонът иззвъня и някой извика с напевен многозначителен глас:

— За теб е, Естър; от Бостън.

Сигурна бях, че е грешка, защото единственият човек, когото познавах в Бостън, беше Бъди, а той никога не ми звънеше междуградски — струваше много по-скъпо от писмата. Веднъж, когато искал да ми съобщи нещо, обиколил всичките си състуденти в медицинския институт да пита дали някой няма случайно да пътува до моя колеж същия уикенд. Накрая открил такова момче, дал му бележка до мен, която получих още същия ден. Така не плати дори за марка.

Но все пак беше Бъди. Каза ми, че при есенния рентгенов преглед се установило, че е хванал туберкулоза, и заминава на разноски, поемани за туберкулозни студенти медици, в санаториум в Адирондакските планини. После добави, че не съм му писала от оная последна среща, и се надява, че нищо не се е променило помежду ни; бих ли му писала поне веднъж седмично и бих ли го посетила в санаториума през коледната ваканция?

Никога не съм чувала Бъди толкова разстроен. Той винаги се гордееше със съвършеното си здраве, винаги ми казваше, щом синусите ми се запушат и не мога да дишам, че това е психосоматично явление. Такова отношение на един доктор ми се струваше нелепо, може би по-добре ще е да стане психиатър, но така или иначе не се реших да му го кажа.

Казах колко му съчувствам за заболяването, обещах да му пиша, но когато затворих телефона, не изпитвах нито частичка състрадание. Изпитах само чудесно облекчение.

Помислих си, че тая туберкулоза иде като наказание за двойствения живот, който Бъди водеше, за чувството му за превъзходство над останалите хора. И реших, че ще е страшно удобно да не разгласявам в колежа, че съм скъсала с Бъди и да се захвана отново с отегчителната история да ми търсят кавалери.

Просто разказах, че Бъди се е разболял от туберкулоза, че всъщност сме сгодени, и когато през съботните вечери оставах в стаята си да уча, всички се отнасяха много мило с мен, защото ме смятаха за страшно смела и защото вярваха, че уча упорито, за да потисна мъката в сърцето си.

7

Разбира се, Константин бе доста нисичък, но по свой начин красив, със светлокестенява коса, тъмносини очи и живо, предизвикателно изражение. Можеше да мине за американец, имаше и загар, и хубави зъби, но още от пръв поглед почувствах, че не е такъв. Константин притежаваше нещо, което не притежаваше никой американец — интуиция.

Константин моментално отгатна, че не съм никакво протеже на мисис Уилард. От време на време повдигах вежди или леко се изсмивах и твърде скоро започнахме открито да одумваме мисис Уилард, а аз си помислих: „Този Константин няма да има нищо против, че съм толкова дълга, не знам достатъчно езици, не съм ходила в Европа; той ще прозре каква съм всъщност.“

Константин ме закара до ООН в своя стар зелен автомобил с изтърбушени, но удобни седалки от кафява кожа, подвижният покрив, на който бе свален. Каза ми, че е хванал тен от тенис, и както седяхме един до друг и летяхме по улиците под преките слънчеви лъчи, той ми хвана ръката, стисна я и изведнъж се почувствах по-щастлива, отколкото като деветгодишна, когато тичах по горещите бели плажове с баща си през лятото, преди да почине.

Докато седяхме с Константин в една от смълчаните плюшени аудитории на ООН до една млада рускиня без грим, също симултанна преводачка като Константин, помислих си колко странно наистина, но досега не ми бе хрумвало, че истински щастлива съм била само до деветгодишна възраст.

След това — въпреки девическото дружество на скаутите, уроците по пиано, по акварел и по танци, лагера по ветроходство, за които майка ми делеше от залъка си, и въпреки живота в колежа с разходките в омарата преди закуска, танците със сладкиши и малките фойерверки от идеи, блясващи всеки ден, никога не съм се чувствала истински щастлива.

Пронизвах с поглед младата рускиня в двуреден сив костюм, която с лекота превръщаше разните езици на собствения си, неразбираем за мен език — Константин ми обясни, че преводът на руски бил най-труден, защото те нямали същите изрази като нашите, — и с цялото си сърце пожелах да се промъкна вътре в нея и да прекарам остатъка от живота си, като лая от един език на друг. Може би това няма да ме направи по-щастлива, но поне щях да знам, че съм една мъничка капчица полезност, прибавена към други такива капчици.

После Константин, младата рускиня и всички присъстващи — черни, бели и жълти, които спореха зад своите обозначени с надпис микрофони, като че се оттеглиха в далечината. Виждах как мърдат устните си, но без звук, сякаш стояха на палубата на отплаващ параход, а мен ме бяха изхвърлили на пуст бряг сред необятна тишина.

Взех да изброявам наум всички неща, които не можех да върша.

Започнах с готвенето.

Баба ми и майка ми бяха толкова добри готвачки, че оставях всичко на тях. Те често се опитваха да ме научат как се готви едно или друго ястие, но аз поглеждах небрежно и казвах: „Да, да, ясно!“, и рецептите им изтичаха от главата ми като вода, а когато се заемех да сготвя нещо, опропастявах го и никой не желаеше да повтарям опита си.

Спомням си Джоди, моята единствена и най-добра приятелка в колежа през първата година, как веднъж направи у тях бъркани яйца за закуска. Те имаха необикновен вкус и когато я попитах дали не е сложила нещо специално, тя отвърна: сирене и кълцан чесън. Запитах кой я е научил и тя каза — никой, сама си го измислила. Но тя си беше оправно момиче и завърши социология.

Не знаех и стенография.

Това означаваше, че след като завърша колежа, няма да си намеря работа. Майка ми често повтаряше, че никой няма да назначи момиче, завършило само литература. Но момиче с диплома по литература, което знае стенография, е нещо друго. Всеки би го назначил. Ще го търсят всички издигащи се млади хора и то ще транскрибира едно от друго по-вълнуващи писма.

Лошото бе там, че ненавиждах мисълта да служа при мъже, каквито и да са. Исках сама да си диктувам своите вълнуващи писма. Освен това тия стенографски символи, които майка ми показваше, ми се струваха не по-малко отвратителни от t, равно на времето, и s, равно на пътя.

Списъкът постепенно нарастваше.

Танцувах ужасно. Не можех да спазвам такта. Нямах чувство за равновесие и когато в часовете по гимнастика трябваше да ходим по тясна греда с разперени ръце и книга на главата, аз винаги падах. Не можех да яздя, не можех да карам ски — две неща, за които много мечтаех, сигурно защото струваха скъпо. Не можех да говоря немски, да чета иврит или да пиша на китайски. Не знаех дори къде се падат на картата повечето от далечните страни, чиито представители в ООН бяха тия хора пред очите ми.

За първи път в живота си, застанала в звукоизолираното сърце в сградата на ООН между Константин, който можеше да играе тенис и да превежда симултанно, и младата рускиня, която знаеше толкова много езици, аз се почувствах страхотно неспособна. Бедата е, че винаги съм си била такава, само че не съм се сещала да го открия.

Единствено ме биваше да печеля стипендии и награди, но и тази ера вече отминаваше.

Чувствах се като състезателен кон в свят, където няма състезателни писти, или като колежански футболен ас, внезапно изправил се на Уолстрийт в спортен костюм, а за дните на славата му единствено напомня малката златна купа върху камината, с гравирана върху нея дата като върху надгробна плоча.

Видях как животът ми се разклонява пред мен като смокиновото дърво от разказа.

От върха на всеки клон като сочен, налят от слънцето плод ми маха и намига примамливо чудесно бъдеще. Една смокиня символизираше съпруг и щастлив дом с деца, друга — бъдеще на велика поетеса, трета — блестяща преподавателска кариера, четвърта — И. Джий, изумителна редакторка, пета смокиня ми сочеше Европа, Африка и Южна Америка, шеста бе Константин и Сократ, Атила и още цяла тълпа обожатели със странни имена и необикновени професии, а седмата смокиня бе олимпийска шампионка по гребане и нагоре имаше още много, много смокини, които не можех добре да различа.

Виждах се седнала върху чатала на това смокиново дърво, умираща от глад просто защото не мога да се реша коя от смокините да избера. Исках всяка от тях, но да избера една би означавало да изгубя останалите и както си седях, безсилна да реша, смокините започнаха да съхнат и почерняват и накрая една по една изпокапаха по земята в краката ми.

Ресторантът, в който ме заведе Константин, миришеше на подправки и лимонов крем. Откакто бях в Ню Йорк, нито веднъж не бях стъпвала в такъв ресторант. Все попадах в ония закусвални, където сервират гигантски хамбургери, някаква супа и четири вида кексове върху много чист тезгях, обърнат към правоъгълни искрящи огледала.

За този ресторант се слизаше по седем мъгляво осветени стъпала в нещо като изба.

Пътнически реклами покриваха тъмните опушени стени като множество цветни прозорци, откриващи гледки към швейцарски езера, към японски планини и африкански степи, а дебелите, прашни свещи, които сякаш векове наред са ронели сълзи от своя цветен восък — сплитайки червено, зелено и синьо в изящни дантелени плетеници, — хвърляха кръг от светлина на всяка маса, където лицата на хората плуваха, грейнали и зачервени като в огън.

Не знам какво ядох, но се почувствах неизмеримо по-добре след първата хапка. Изведнъж ми хрумна, че моите видения за смокиновото дърво и всички едри смокини, които увяхват и падат в краката ми, са породени от абсолютно празния ми, гладен стомах.

Константин пълнеше чашите ни с ароматно гръцко вино, което лъхаше на борова кора, и изведнъж се усетих как му разказвам, че ще науча немски и ще замина за Европа да стана военна кореспондентка като Мати Хигинс.

Чувствах се така приятно отпусната, докато дойде време за киселото мляко и ягодовото желе, че реших да позволя на Константин да ме прелъсти.

Откакто Бъди Уилард ми разказа за неговата келнерка, непрекъснато си мислех, че трябва и аз да преспя с някого. Не ставаше дума да легна с Бъди, разбира се, защото той винаги щеше да е с един човек пред мен, затова трябваше да избера някой друг.

Единственото момче, с което всъщност разисквах въпроса за леглото, бе един намусен южняк от „Йейл“ с ястребов нос, който дойде веднъж в нашия колеж при приятелката си, но откри, че тя е забягнала предния ден с един таксиметров шофьор. Тъй като с момичето живеехме в един дом и аз бях останала единствената там точно оная вечер, на мен се падна задачата да го разтуша.

В местното кафене, прегърбени в изолирано сепаре на столчета с високи облегала, където стотици имена бяха издълбани върху дървото, ние пиехме чаша след чаша черно кафе и откровено разговаряхме за секса.

Това момче — казваше се Ерик — говореше, че се отвращава от начина, по който всички момичета от моя колеж стоят преди един часа — вечерния час — под светлините на верандите или в храстите на открито и лудо се целуват така, че всеки, който минава, да може да ги види. Един милион години еволюция, казваше Ерик, и какво сме всъщност? Животни.

После Ерик ми разказа как бе спал с първото си момиче.

Посещавал училище в южните щати, което всестранно подготвяло момчета, кандидати за университета, и където съществувало неписаното правило: преди да завършиш, да познаеш жената. В библейския смисъл, поясни Ерик.

И така, една събота Ерик и неколцина негови съученици взели автобуса до близкия град и посетили прословут публичен дом. Проститутката на Ерик дори не се разсъблякла. Била дебела, на средна възраст, с боядисани червени коси, подозрително дебели устни, сивкава като на плъх кожа и отказала да угаси светлината, така че той я обладал под нацвъканата от мухи двайсет и петватова крушка. Цялата работа съвсем не била такава, както я описвали. Било толкова досадно, все едно че отиваш до тоалетната.

Възразих, че ако обичаш една жена, вероятно няма да е толкова досадно, но Ерик каза, че всичко се проваля от мисълта, че и тая жена е животно като останалите, затова, ако той обича някоя жена, никога не би легнал с нея. Би отишъл при курва, ако има нужда, но би държал любимата жена далеч от тая мръсна работа.

Мина ми през ума, че Ерик е подходящо момче за леглото, защото вече беше спал с момиче и за разлика от останалите момчета не беше циник или глупак, когато се говореше за секса. Но Ерик ми написа писмо, в което признаваше, че би могъл наистина да се влюби в мен, че макар да съм твърде интелигентна и цинична, имам все пак миловидно лице и удивително напомням по-голямата му сестра. Така разбрах, че всичко е безсмислено — бях типът жена, с която той никога нямаше да легне, и му писах, че за съжаление ще се омъжа за свое гадже от детинство.

Колкото повече мислех, толкова повече ме пленяваше идеята да бъда съблазнена от симултанен преводач в Ню Йорк Сити. Константин изглеждаше зрял и разумен във всяко отношение. Нямахме общи познати, пред които би се похвалил, както момчетата от колежа се фукаха пред съученици или съотборници от бейзболния тим как са спали с момичета на задната седалка на колите си. И на всичкото отгоре — каква приятна ирония да спя с мъжа, на когото мисис Уилард ме е представила; по този начин, макар и непряко, тя излизаше виновница.

Когато Константин ме попита бих ли желала да отидем в апартамента му да послушаме плочи с балалайка, аз се усмихнах вътрешно. Майка ми винаги бе повтаряла: никога, при каквито и да е обстоятелства, да не отивам в квартирата на момче, след като сме прекарали някъде вечерта заедно, защото поканата му означава едно-единствено нещо.

— Много обичам балалайка — отвърнах аз.

Стаята на Константин имаше балкон, който гледаше към реката, и чувахме сирените на влекачите в нощта. Бях развълнувана, разнежена и напълно сигурна в това, което се готвех да извърша.

Знаех, че може да стане някое бебе, но тази мисъл бе смътна и далечна, без въобще да ме тревожи. Не съществува стопроцентова сигурност да се избегне зачеването, се казваше в една статия, която майка ми бе изрязала от „Рийдърс Дайджест“ и ми бе изпратила в колежа. Статията бе от една омъжена юристка с деца и бе озаглавена „В защита на целомъдрието“.

Тя изтъкваше всички основания защо едно момиче не бива да спи с кой да е, освен с мъжа си, и то след като се оженят.

Основният аргумент на статията бе този, че светът на мъжа е съвършено различен от света на жената и чувствата на мъжа са различни от чувствата на жената; единствено бракът може да събере в подходяща хармония двата свята и двата вида чувства. Майка ми казваше, че това са неща, които момичето узнава обикновено когато стане твърде късно, затова то трябва да се вслушва в съвета на хора с опит, като една омъжена жена например.

Тази юристка обясняваше, че най-свестните мъже искали да се запазят целомъдрени за съпругите си, а ако вече не са такива, държали те да въведат жена си в секса. Разбира се, опитват да убедят някое момиче да се люби с тях, като му обещават да се оженят за него, но веднъж отдаде ли им се, те губят всичкото си уважение към момичето, започват да му натякват, че щом е легнало с тях, то ще го направи с всеки друг мъж, и накрая го изоставят и опропастяват живота му.

Статията завършваше с думите „по-добре се запази, вместо да се разкайваш“, а освен това не е сигурно дали няма да цъфнеш с някое бебе, тогава вече загазваш с двата крака.

Единственото нещо обаче, което тази статия не вземаше предвид, бе как се чувства момичето.

Сигурно е хубаво да си непорочна и да се омъжиш за непорочен мъж, но как би се чувствала, ако внезапно след брака той признае, че съвсем не е целомъдрен, както стана с Бъди Уилард? Не можех да се примиря с мисълта, че жената трябва да живее само един целомъдрен живот, а мъжът да може да си води двойствен живот, един целомъдрен и един не.

Затова накрая реших, че ако е толкова трудно да намериш темпераментен, интелигентен мъж, който да е все още девствен до двайсет и една годишната си възраст, мога и аз да забравя, че трябва да пазя своята девственост и да се омъжа за някой не толкова непорочен. А ако започне да трови живота ми, и аз бих могла да отровя неговия.

Когато бях на деветнайсет години, темата за девствеността ме занимаваше най-живо.

Вместо един свят, разделен на католици и протестанти, на републиканци и демократи, на бели и черни или дори на мъже и жени, аз разглеждах света като разделен на хора, които са спали с някого, и такива, които още не са, и това ми се струваше единствената значима разлика между двама души.

Въобразявах си, че някаква драматична промяна ще настъпи в живота ми в деня, когато прекрача разделящата граница.

Представях си, че това ще се равнява на вълнуващо пътешествие до Европа. Като се върна у дома и се вгледам в огледалото, сигурно ще открия малък бял алпийски връх, отразен в очите ми. А сега си мислех, че ако утре се огледам в огледалото, ще открия в очите си един Константин, не по-голям от кукла, който се усмихва.

И така, около час се изтягахме на неговата тераса в два стола с подвижни облегалки, грамофонът свиреше, плочите с балалайка бяха струпани помежду ни. Някакво бледо, млечно сияние се процеждаше от уличните светлини или от непълната луна, от автомобилите или от звездите — не знаех точно, но Константин само държеше ръката ми и не проявяваше желание да ме съблазни.

Попитах го дали е сгоден, или си има приятелка, като мислех, че може би това е причината, но той отговори, че няма, просто ми подсказа, че се държи настрана от подобни връзки.

Накрая ме завладя непреодолима дрямка от ароматното вино, което бях изпила.

— Иска ми се да вляза и да си легна — казах.

Вмъкнах се невъзмутимо в спалнята и се наведох да си изхлузя обувките. Чистото легло се изправи пред очите ми като спасителна лодка. Изтегнах се на него и затворих клепачи. После чух как Константин въздъхна и влезе от балкона. Една след друга обувките му хлопнаха на пода и той легна до мен.

Наблюдавах го тайно през кичура коса, който падаше от челото ми.

Лежеше по гръб, с ръце под главата, загледан в тавана. Белите колосани ръкави, навити до лактите, просветваха загадъчно в полумрака, а загорялото му лице изглеждаше почти черно. Струваше ми се, че той е най-красивият мъж, когото съм срещала.

Помислих си, че ако имам приятни, добре оформени черти, ако умея точно да разговарям за политика или ако съм известна писателка, Константин би проявил по-силен интерес към мен.

После се запитах дали веднага щом ме хареса, няма да изпадне в тривиалност и дали ако се влюби в мен, ще почна да му откривам недостатък след недостатък, както стана с Бъди Уилард и другите преди него.

Едно и също нещо се повтаря непрекъснато.

Ако зърна далеч пред себе си някой безупречен мъж, щом той се приближи, моментално откривам, че изобщо не е съвършен, както съм си мислела.

Това е една от причините да не искам въобще да се женя. Съвсем не желаех безгранична сигурност или пък да се превърна в място, откъдето се изстрелва стрелата. Исках разнообразие и вълнения, исках самата аз да се стрелкам в разни посоки като пъстроцветните огнени пръски от ракетите на Четвърти юли[1].

Събудих се от ромона на дъжда.

Беше тъмно като в рог. След миг различих неясните очертания на непознат прозорец. От време на време лъч светлина се прокрадваше отнякъде, пресичаше стената като опипващ призрачен пръст и се изгубваше.

После чух нечие дихание до себе си.

Отначало помислих, че това е моето дишане, че лежа в мрака на своята хотелска стая, след като се отрових. Затаих дъх, но дишането продължи.

На леглото до мен светеше зелено око. Беше разделено на четири като компас. Бавно се протегнах и го закрих с ръка. Повдигнах го. Заедно с него се вдигна и ръка, тежка като на мъртвец, но топла от съня.

Часовникът на Константин показваше три.

Лежеше по риза, панталон и чорапи, точно както го бях оставила, преди да заспя, и когато очите ми свикнаха с тъмнината, различих бледите му клепачи, правилния нос и меките, добре изрязани устни, но те изглеждаха безплътни, сякаш откроили се върху мъгла. Надвесих се над него и дълго го изучавах. Никога досега не бях заспивала до мъж.

Опитах се да си представя какво би било, ако Константин е мой съпруг.

Това би означавало да ставам сутрин в седем, за да му приготвям бекон с яйца, препечени филийки и кафе, и след като отиде на работа, да се мотая из къщи по нощница и с ролки на главата, да мия мръсните чинии и оправям леглото, а после, като се върне след трескав и вълнуващ ден, той ще очаква хубава вечеря, а аз ще мия още повече чинии и ще се стоваря в леглото, пребита от умора.

Един досаден и пропилян живот за момиче, което петнайсет години е получавало все отлични бележки, но знаех, че това е семейството, защото и майката на Бъди Уилард от сутрин до вечер готвеше, миеше, чистеше и переше, а бе съпруга на университетски преподавател и самата тя е била учителка.

Когато веднъж отидох на гости у Бъди, видях мисис Уилард да плете черга от вълнени изрезки от стари костюми на мъжа си. Седмици наред прекара над тази черга, а аз се радвах на красивите кафяви, зелени и сини шарки и когато чергата бе готова, вместо да я закачи на стената, както аз бих постъпила, мисис Уилард я сложи на мястото на кухненската си изтривалка и за няколко дни новата черга се измърси, зацапа и не се различаваше от всяка изтривалка, която можеш да си купиш за по-малко от долар в евтин магазин.

Знаех, че независимо от всички рози, целувки и вечери в ресторанти, с които един мъж щедро обсипва жената, преди да се ожени за нея, тайното му желание веднага след сватбената церемония е да види съпругата си просната в нозете му като кухненската изтривалка на мисис Уилард.

Нима майка ми не ми беше разказвала как веднага след като напуснали Рино с баща ми през медения си месец — баща ми бил женен преди това, така че трябвало да се разведе, — той казал: „Пфу, какво облекчение, сега можем да престанем да се преструваме и да бъдем по-искрени!“ От този ден майка ми не видяла нито минутка покой.

Спомням си също как Бъди Уилард зловещо и многозначително подхвърляше, че след като имам деца, ще се променя и няма да желая да пиша стихове. Започнах наистина да вярвам, че след като се ожениш и имаш деца, все едно че съзнанието ти се подлага на обработка и ставаш безмълвен като роб в държава с диктаторски режим.

Докато гледах Константин, сякаш беше някакво светло, недостижимо камъче на дъното на дълбок кладенец, клепачите му се отвориха, той ме погледна, а очите му бяха изпълнени с любов. Наблюдавах го безмълвно и изведнъж унесената нежност в израза му просветля, широките зеници станаха бездънни и искрящи като лак.

Константин седна в леглото и се прозина:

— Колко е часът?

— Три — отвърнах с равен глас. — Трябва да се прибирам. Сутринта съм на работа.

— Ще те откарам.

Обърнахме се с гръб един към друг и както нахлузвахме несръчно обувките си на бодящата очите ярка светлина на нощната лампа, усетих, че Константин се обърна:

— Косите ти винаги ли са такива?

— Какви?

Той не отвърна, само протегна ръка, зарови пръсти в косата ми и после бавно ги прокара като гребен. Слаб ток премина по тялото ми и аз застинах неподвижна. Още от малка обичах някой да си играе с косите ми. Тогава ставах сънлива и покорна.

— А, сега разбирам — каза Константин. — Ти току-що си я измила.

И се наведе да завърже гуменките си.

След час лежах в хотелското си легло и слушах дъжда. Дори не приличаше на дъжд, по-скоро шуртеше като кран. Болката в костта на левия ми крак се обади отново и изгубих всякаква надежда да заспя до седем часа, когато радио будилникът щеше да ме разсъни със своите енергични звуци на марша от Суса.

Щом валеше, кракът, който бях чупила, се обаждаше с тъпа болка.

Тогава си помислих: „Бъди Уилард стана причина да си счупя крака.“

После си казах: „Не, сама си го счупих. Счупих го нарочно, за да се самонакажа, защото съм такава идиотка.“

[1] Националният празник на САЩ, Денят на независимостта. — Б.пр. ↑

8

Мистър Уилард ме откара до Адирондакските планини.

Беше в деня след Коледа, над главите ни бе надвиснало сиво небе, натежало от сняг. Чувствах се преситена, потисната и разочарована, както винаги след Коледа, сякаш каквото и да обещаваха боровите клонки, свещите, завързаните със златни и сребърни панделки подаръци, огънят от брезовите пънове в камината, коледната пуйка, коледните песни и пианото, всичко си оставаше постарому.

На Коледа просто ми се искаше да съм католичка.

Отначало шофираше мистър Уилард, после аз. Не си спомням за какво разговаряхме, но когато полето, заспало под дебела снежна пелена, недружелюбно ни обърна гръб и белите ели, скупчени по склоновете на пепелявите хълмове, слязоха чак до самия път, така наситено зелени, че изглеждаха почти черни, аз взех да ставам все по-мрачна и по-мрачна.

Изкушавах се да предложа на мистър Уилард да продължи сам, а аз да се върна на автостоп.

Но само един поглед към лицето му — към сребристите коси, съвсем младежки подстригани, към ясните сини очи, розовите бузи, напомнящи глазурата на сладък сватбен кейк, с невинно, внушаващо доверие изражение — и разбрах, че не мога да го направя. Трябваше да изтърпя посещението докрай.

По пладне сивотата леко избледня, паркирахме на една заледена отбивка от пътя и хапнахме сандвичи с риба тон, сладкиши с овесени ядки и поделихме термоса черно кафе — всичко, което мисис Уилард ни бе приготвила за път.

Мистър Уилард ме гледаше мило. После се прокашля и изтръска няколко трохички от скута си. Разбрах, че се готви да каже нещо сериозно, но понеже беше много свит, и друг път бях го чувала да кашля така преди важна лекция по икономика.

— Нели и аз винаги сме искали дъщеря.

В един безумен миг повярвах, че мистър Уилард ей сега ще ми съобщи, че мисия Уилард е бременна и очакват момиченце. Но той добави:

— Но не знам дали бихме имали по-хубава дъщеря от теб.

Мистър Уилард сигурно си помисли, че съм се просълзила от радост, задето иска да ми стане баща.

— Хайде, хайде. — Той ме потупа по рамото и един-два пъти се прокашля. — Мисля, че двамата добре се разбираме.

После отвори своята врата и заобиколи колата. Дъхът му описваше лъкатушещи криви в сивия въздух. Аз се прехвърлих на неговата седалка, той включи мотора и потеглихме отново.

Не си спомням как точно съм си представяла санаториума на Бъди.

Струва ми се, че очаквах някаква дървена хижа, кацнала на малък склон, където млади мъже и жени с розови страни — всички много приятни, но с някакъв трескав блясък в очите — лежат на откритите тераси, загърнати в плътни одеяла.

„Да си болен от ТБЦ е все едно да живееш с бомба в гърдите — ми беше писал Бъди в колежа. — Просто лежиш съвсем спокойно с надеждата, че няма да избухне.“

Трудно ми бе да си представя как Бъди лежи спокойно. Цялата му житейска философия бе построена на това всяка секунда да се движи и да върши нещо. Дори когато лятно време ходехме на море, той никога не се изтягаше да дреме на плажа като мен. Тичаше напред-назад, риташе топка или вдигаше стойки, за да убие времето.

Почакахме с мистър Уилард в приемната, докато свърши следобедната лечебна почивка.

В този санаториум цялата цветова гама бе подчинена на червеникавокафявото. Тъмни, лъскави дървени мебели, столове с опушено кафява кожена тапицерия, стени, които може би някога са били бели, но сега, изглежда, бяха отстъпили пред ширещата се зараза на плесен или влага. Пъстър кафяв линолеум покриваше пода.

Върху ниска масичка за кафе с кръгли и полукръгли петна, вдълбани в тъмния фурнир, лежаха няколко овехтели броя на „Тайм“ и „Лайф“. Разтворих по средата най-близкото списание. Лицето на Айзенхауер се ухили насреща ми, плешиво и празно като лице на ембрион под стъклен похлупак.

След малко долових шум от капки, потайно прокраднал се до слуха ми. За миг си помислих, че стените започват да се отърсват от прогизващата влага, но после забелязах, че звукът иде от малко фонтанче в ъгъла на стаята.

То пращаше струйки вода на няколко инча във въздуха, изхвърляше ги от проста тръба, разпръсваше ги на всички страни, после пръските падаха и потъваха с нестройно бълбукане в каменното басейнче, пълно с жълтеникава вода. Басейнът бе постлан с бели шестоъгълни плочки, каквито се срещат в обществените тоалетни.

Иззвъня звънец. Нейде в далечината се разтваряха и затваряха врати. После влезе Бъди.

— Здравей, татко.

Бъди прегърна баща си и моментално, със страхотна пъргавина пристъпи към мен и ми протегна ръка. Аз я поех и я разтърсих. Стори ми се влажна и охранена.

Двамата с мистър Уилард седяхме на коженото канапе. Бъди кацна отсреща на ръба на хлъзгав фотьойл. Непрекъснато се хилеше, сякаш краищата на устните му бяха опънати с невидима връв.

Всичко друго очаквах, но не и да видя Бъди затлъстял. През цялото време, докато си мислех за него в санаториума, си го представях с дълбоки сенки, врязали се в страните му, и с очи, които горят в дъното на безплътни кухини.

Но всяка предишна вдлъбнатина у него се бе превърнала в издутина. Кръгло коремче се надигаше под отеснялата бяла найлонова риза, бузите му бяха червендалести и топчести като захаросан плод. Дори смехът му звучеше закръглен.

Погледите ни се срещнаха.

— Всичко е от храната — обясни той. — Тук ни тъпчат всеки ден и ни карат само да лежим. Но вече ми разрешават да се разхождам, така че не се тревожи, ще поотслабна след няколко седмици. — Той подскокна, засмян като радостен домакин. — Искате ли да видите стаята ми?

Тръгнах след Бъди, мистър Уилард закрачи след мен, минахме през летящи врати с матирани стъкла и влязохме в мрачен, червеникавокафяв коридор, който лъхаше на подово масло, лизол и някаква друга неопределена миризма — така мирише смачкана гардения.

Бъди отвори една кафява врата и ние се вмъкнахме в тясната стаичка.

По-голямата част от пространството в нея се заемаше от неравно легло, покрито с тънка бяла покривка на сини ивици, широки колкото молив. До него имаше нощно шкафче с кана и водна чаша; сребърната пръчица на термометър се подаваше от някакъв стъклен съд с розова дезинфекционна течност. Една масичка — отрупана с книги, хартии и глинени съдове в безпорядък, печени и изрисувани, но не и гледжосани — едва се побираше между леглото и вратата на гардеробчето.

— Хм — пое си дъх мистър Уилард, — изглежда доста уютно.

Бъди се изсмя.

— Това какво е? — попитах и взех в ръце един глинен пепелник с форма на лист от водна лилия, чиито жилки бяха грижливо очертани с жълто върху мътно зелен фон. Бъди не пушеше.

— Пепелник — отвърна Бъди. — За теб.

Аз го поставих обратно на масата.

— Аз не пуша.

— Знам — каза Бъди. — Но все пак си мислех, че може да ти хареса.

— Ами… — мистър Уилард хапеше побледнелите си като лист устни. — Аз мисля вече да тръгвам. По-добре да ви оставя вас, младите…

— Добре, татко, ти тръгвай.

Бях изумена. Очаквах мистър Уилард да пренощува и на другия ден да ме върне.

— А аз да дойда ли?

— Не, не — мистър Уилард измъкна няколко банкноти от портфейла си и ги подаде на Бъди. — Погрижи се Естър да се настани удобно във влака. Тя може би ще поостане ден-два.

Бъди изпрати баща си до вратата.

Мистър Уилард ме изостави. Реших, че през целия път е обмислял точно така да постъпи, но Бъди отрече, каза, че баща му просто не можел да понася болести, особено пък болестта на собствения му син, защото смятал, че всяка болест е болест на волята. Мистър Уилард никога в живота си не бил боледувал.

Седнах върху леглото на Бъди. Просто нямаше къде другаде да седна.

Бъди зарови из книжата си с делови вид. После ми подаде тъничко сивкаво списание.

— Отвори на единайсета страница.

Списанието, издадено някъде в щата Мейн, бе пълно с шаблонни стихотворенийца и описателни пасажи, отделени със звездички. На единадесета страница имаше стихотворение, озаглавено „Зора във Флорида“. Погледът ми скачаше от образ на образ — яркочервени светлини като сърцевина на диня, костенурковозелени палми и вити раковини като останки от гръцка архитектура.

— Не е лошо. — Но според мен то бе отвратително.

— Кой го е писал? — запита Бъди с необяснима, измамна усмивка.

Погледът ми падна в долния десен ъгъл на страницата. Б. С. Уилард.

— Не знам. — И после добавих: — Знам, разбира се. Ти, Бъди.

Бъди пристъпи към мен.

Аз отстъпих. Не знам почти нищо за туберкулозата, но ми се струва страшно злокобно заболяване, особено както незабележимо се развива. Представих си Бъди, окръжен в ореол от смъртоносни туберкулозни бацили.

— Не бой се — засмя се Бъди, — не съм положителен!

— Положителен ли?

— Значи, че не съм заразен.

Бъди спря да си поеме дъх, както спираме, когато изкачваме стръмен склон.

— Искам да те попитам нещо. — Беше придобил тревожния нов навик да дълбае с поглед очите ми, сякаш се готви да ми пробие главата, за да анализира какво става вътре в нея. — Мислех си да те попитам в писмо.

В съзнанието ми се стрелна споменът за бледосиния плик с емблемата на „Йейл“ от задната страна.

— Но после реших, че е по-добре да почакам, докато дойдеш, за да те попитам лично. — Той се спря. — Искаш ли да знаеш за какво се отнася?

— За какво? — запитах с тих, неуверен глас.

Бъди седна до мен. Прегърна ме с една ръка през кръста, отметна кичура, паднал върху ухото ми. Аз не помръднах. После го чух да шепне:

— Би ли искала да станеш мисис Бъди Уилард?

Напуши ме смях.

Представих си как би ме развълнувал същият този въпрос преди, в кой да е миг от моя пет — шестгодишен период на преклонение пред Бъди Уилард от разстояние.

Бъди забеляза колебанието ми.

— Е, знам, че сега не съм във форма — бързо продължи той. — Все още съм на сериозно лечение. Нищо чудно да загубя едно-две ребра, но ще се върна в института си идващата есен. Най-много година след тая пролет…

— Искам да ти кажа нещо, Бъди.

— Да, знам — твърдо рече той. — Срещнала си някой друг.

— Не, не е това.

— Какво тогава?

— Аз никога няма да се омъжа.

— Ти си луда! — Лицето му светна. — Ще те разубедя.

— Не. Твърдо съм решила.

Но Бъди продължи да сияе.

— Спомняш ли си, когато заедно се връщахме в колежа на автостоп след сатиричната вечер?

— Спомням си.

— Помниш ли, че ме пита къде бих желала повече да живея, в полето или в града?

— И ти каза…

— И ти казах, че желая да живея и в полето, и в града.

Бъди кимна.

— А ти — продължих с внезапна сила — се изсмя и каза, че притежавам абсолютната нагласа на неврастеничка и че зададеният въпрос фигурирал във въпросника от часовете ти по психология миналата седмица.

Усмивката на Бъди помръкна.

— Да, прав беше. Аз съм неврастеничка. Никога няма да мога да се установя на едно място — нито в града, нита в полето.

— Можеш да живееш и тук, и там — подхвърли Бъди с надеждата да ми помогне. — Понякога ще оставаш в града, понякога извън него.

— Е, добре, какво тогава бе неврастеничното в отговора ми?

Бъди замълча.

— Е? — сопнах се аз, като си мислех: „Не бива да разглезваме тия болни хора, това е най-страшното за тях, ще ги развалим напълно.“

— Нищо — промълви Бъди с равен, безизразен глас.

— Неврастеничка, а! — изсмях се презрително. — Ако неврастениците желаят две взаимно изключващи се неща в едно и също време, аз съм първа неврастеничка. И до края на живота си безспирно ще летя напред-назад между взаимно изключващите се неща.

Бъди взе ръката ми в своята.

— Позволи ми да летим заедно.

* * *

Стоях в горния край на ски пистата на връх Пизга и гледах надолу. Тук нямах никаква работа. Никога през живота си не бях карала ски. И все пак реших да се полюбувам на изгледа, щом имам тая възможност.

Вляво от мен ски влекът изкачваше скиор след скиор до белия връх, където снежната покривка, отъпкана от ските и леко размекната от обедното слънце, бе станала гладка и хлъзгава като стъкло. Студеният въздух режеше дробовете и синусите ми с осезаема острота.

Край мен скиори със сини, червени и бели якета се спускаха по ослепително блестящия склон като разпалени късчета от американското знаме. От дървената колибка в подножието на пистата звучаха популярни песни в надвисналата тишина.

„Поглед хвърля ли към Юнгфрау

от нашта къщичка за двама…“

Живият ритъм и екотът на песните се носеха край мен като невидима рекичка сред снежна пустиня. Само един излишен, невнимателен жест и щях да полетя по склона, към малкото зеленикаво петно встрани от пистите, сред зяпачите, където беше Бъди Уилард.

Цяла сутрин Бъди ме учи да карам ски.

Първо той взе назаем ски и щеки от един свой приятел в селото, обувки от съпругата на един доктор, чиито крака бяха само с един номер по-големи, и червено спортно яке от курсистка в сестринско училище. Отчаяното му упорство беше изумително.

После си припомних, че в медицинския институт Бъди бе спечелил награда, задето успяваше да убеди роднините на повечето покойници да предоставят труповете за дисекция независимо дали им бяха нужни или не, ей така, в името на науката. Забравила съм каква беше наградата, но и сега виждам Бъди в бяла престилка със стетоскоп, който се подава от джоба му, като част от неговата анатомия, усмихнат, кланящ се и увещаващ ония вцепенени, онемели роднини да подпишат, че са съгласни.

После Бъди взе назаем колата на лекуващия го лекар, който също прекарал туберкулоза, проявяваше истинско разбиране, и потеглихме веднага щом звънецът за часа за разходка проехтя по мрачните коридори на санаториума.

Бъди също не бе карал ски, но казваше, че основните правила са твърде прости и тъй като редовно наблюдавал ски инструкторите и техните ученици, ще ми покаже всичко, което е нужно.

Първия половин час аз покорно се изкачвах с „рало“ по един малък наклон, оттласквах се с щеките и спирах право долу. Бъди бе доволен от напредъка ми.

— Чудесно, Естър — отбеляза той, когато преодолях наклона за двадесети път. — Хайде сега да опитаме на влека.

Заковах на място, задъхана и зачервена.

— Но, Бъди, още не мога да се спускам слалом. Всички тия хора го владеят.

— Качи се само до средата на пистата. Така няма да набереш много скорост надолу.

Бъди ме придружи до влека, показа ми как да пропускам въжето през ръцете си, после каза да го стисна с пръсти и да тръгвам.

Въобще не ми хрумна да му откажа.

Сграбчих грубото, жулещо, хлъзгаво като змия въже, което бягаше от пръстите ми, и потеглих нагоре.

Но въжето ме влачеше толкова бързо, че като залитах и очаквах всеки миг да падна, не можах да се отделя по средата на пътя. Пред мен имаше скиор, зад мен също и в мига, в който се пуснех, те щяха да ме повалят и прегазят със ски и щеки, пък и не исках да създавам безредие и продължих кротичко нагоре.

На върха обаче поразмислих.

Бъди ме откри сред тълпата, видя ме как се суетя в червеното си яке. Ръцете му запориха въздуха като вятърна мелница с крила от плат каки. После разбрах, че ми показва да се спусна по един коридор, разкрил се между лъкатушещите скиори. Но както стоях, притеснена, с пресъхнало гърло, гладката бяла пътека между мен и Бъди изведнъж изгуби очертанията си.

Един скиор я пресече отляво, друг — отдясно, а ръцете на Бъди продължаваха едва-едва да потрепват във въздуха като антени отвъд бялото поле, гъмжащо от дребни, микроскопични животинки, забързани в безредие като микроби или като разкривени, ярки удивителни знаци.

Огледах от този кипящ амфитеатър картината, която се откриваше пред мен.

Огромното сиво око на небето ми отвръщаше с поглед, а забуленото в мъгла слънце светеше над белите и безмълвни далечини, които се стелеха в четирите посоки на компаса, хълм след хълм, и ги събираше в краката ми.

Вътрешният глас, скрит от нискораслите борове по склона, който ми крещеше да не ставам глупачка — да си спася кожата, да сваля ските и сляза пеша, — отлетя като неутешим комар. Мисълта, че мога да загина, изникна в съзнанието ми полека като растение.

Прецених на око разстоянието до Бъди.

Той стоеше със скръстени ръце, като част от счупената ограда зад него — неподвижен, кафяв и незначителен.

Запътих се към края на възвишението, забих щеките в снега и се оттласнах надолу, като знаех, че не бих могла да спра летежа си с маневра или със закъснял прилив на воля.

Насочих се право надолу.

Остър вятър, който се беше спотайвал досега, ме блъсна право в лицето и развя косите ми. Аз се спусках, но бялото слънце не се издигаше. То стоеше над вълнистата верига хълмове и наблюдаваше безстрастно — център, без който светът не би могъл да съществува.

Някаква мъничка отзивчива точка от собственото ми тяло полетя към него. Почувствах как дробовете ми се издуват и в тях нахлува цялата природа наоколо — въздух, планини, дървета, хора. Помислих си: „Ето какво му трябва на човек, за да бъде щастлив.“

Летях стремглаво покрай слаломиращите скиори, покрай начеващи и опитни, прекосих всички години на двойственост, усмивки и компромиси от миналото.

Хора и дървета се оттегляха встрани като тъмни стени на тунел, когато профучавах между тях, устремена към неподвижната светла точка на края, камъчето в дъното на кладенец, бялото бебе, сгушено в утробата на майка си.

Зъбите ми заскърцаха, устата ми се напълни с пясък, в гърлото ми се изсипа ледена вода.

Лицето на Бъди се надвеси над мен, близко и огромно като отклонила се планета. Зад него се показваха и други лица. А още по-назад гъмжаха черни точици върху равна белота. Малко по малко, сякаш с магическа пръчица, всичко в стария свят започна да заема местата си.

— Чудесно напредваше — познат глас съобщи в ухото ми, — докато оня човек не ти пресече пътя.

Хора освободиха кандахарите, прибраха щеките, щръкнали накриво към небето в различни снежни преспи. Оградата на колибката опираше в гърба ми.

Бъди се наведе да ми събуе обувките и няколкото чифта чорапи, които ги запълваха. Закръглената му ръка обхвана лявото стъпало, после бавно се плъзна към глезена ми, застиска и заопипва мястото, сякаш търсеше някакво скрито оръжие.

Безстрастно бяло слънце грееше от небесните висини. Исках да се стопя под неговите лъчи, да се превърна в светица, да стана тънка и необходима като острие на нож.

— Ще се кача отново — казах аз. — Пак ще се спусна.

— Не, няма да може.

Странно изражение на задоволство се изписа на лицето на Бъди.

— Няма да може — повтори той със заключителна усмивка. — Кракът ти е счупен на две места. Ще лежиш в гипс цели месеци.

9

— Толкова се радвам, че ще умрат.

Хилда раззина устни в прозявка, зарови глава върху ръцете си, отпуснати на заседателната маса, и отново заспа. Стръкче отровно зелена слама кацна на челото й като тропическа птица.

Зелено като жлъчка. Препоръчваха тоя цвят за есента, само че Хилда, както обикновено, с половин година изпреварваше времето. Отровно зелено с черно, отровно зелено с бяло, отровно зелено с нилско зелено, неговия роден братовчед.

Модни издателски реклами, сребърни и празни откъм съдържание, тровеха мозъка ми с измамния си блясък. Изведнъж се сринаха с кух пукот.

Толкова се радвам, че ще умрат.

Проклинах късмета си, който ме събра в ресторанта на хотела по едно време с Хилда. След снощното недоспиване аз се чувствах твърде тъпа, за да измисля предлог да се върна в стаята си — за ръкавици, за кърпичка, за чадър, за забравената тетрадка. Наказанието ми трая дълго, една мъчителна разходка от матираните стъклени врати на „Амазонка“ до ягодово розовите мраморни плочи пред входа ни на Мадисън авеню.

През целия път Хилда се движеше като манекен.

— Много приятна шапка, ти ли я прави?

Почти очаквах Хилда да се извърне към мен с думите: „Говориш като болна“, но тя само проточи и прибра отново лебедовата си шия:

— Да.

Предишната вечер бях гледала една пиеса, където в героинята се бе вселил дибук[1]; когато той говореше чрез нея, гласът му звучеше глухо и дълбоко, сякаш идеше от бездънна пещера, и не можеше да се отгатне дали е глас на мъж или жена. Сега гласът на Хилда ми прозвуча като този на дибука.

Заглеждаше отражението си в лъскавите витрини на магазините, сякаш всеки момент искаше да се убеждава, че съществува. Мълчанието помежду ни бе толкова дълбоко, че си помислих да не е отчасти и по моя вина. Затова казах:

— Нали е ужасно това с Розенберг?

Двамата съпрузи щяха да бъдат екзекутирани късно тази нощ.

— Да! — отвърна Хилда и почувствах, че най-накрая досегнах човешка струна в сложната плетеница на сърцето й. Бяхме сами и докато чакахме останалите в гробовната мрачина на заседателната зала, Хилда допълни смисъла на своето „да“:

— Ужасно е, че такива хора изобщо могат да живеят.

После се прозина като котка и зад бледооранжевите й устни зейна дълбока тъмнина. Взирах се като хипнотизирана в безкрайната бездна на устата й, докато двете устни отново се събраха, после се раздвижиха и гласът на дибука заговори от своето свърталище:

— Толкова се радвам, че ще умрат.

— Хайде, усмихни се.

Седях на розовото кадифено канапе за двама в кабинета на Джей Сий с книжна роза в ръка, обърната към редакционния фотограф. Снимаха ме последна от дванайсетте. Опитах се да се скрия в тоалетната, но нищо не излезе. Бетси бе подушила следите ми.

Не исках да ме снимат, защото щях да се разплача. Не знаех защо ще се разплача, знаех само, че ако някой се вгледа внимателно в мен, сълзите веднага ще рукнат от очите ми, риданията ще ме задушат и ще плача цяла седмица. Усещах как сълзите напират и клокочат в мен като вода в препълнена, клатушкаща се чаша.

Това бе последната серия снимки, преди списанието да отиде за печат, след което щяхме да се върнем в Тълса Билокси или Тийнек, или Кус Бей — всяка там, откъдето бе дошла, — затова искаха да поместят снимките ни с някаква „сламка“, подсказваща коя от нас каква иска да стане.

Бетси държеше житен клас, което значеше, че иска да стане жена на фермер, Хилда държеше гола и безлика глава на манекен, с което подсказваше, че иска да прави шапки, Дорийн държеше везано със сърма сари, за да наведе читателя на мисълта, че иска да се посвети на социална дейност в Индия (което всъщност не било вярно, призна ми тя, просто искала да се докосне до сари).

Когато ме попитаха каква искам да стана, отговорих, че не знам.

— О, разбира се, че знаеш — каза фотографът.

— Тя иска да бъде всичко — остроумно се намеси Джей Сий.

Тогава казах, че искам да стана поетеса.

И всички затърсиха нещо, което да подсказва желанието ми.

Джей Сий предложи стихосбирка, но фотографът възрази, било твърде очебийно. Трябвало нещо, което да загатва какво ме вдъхновява за поезия. Накрая Джей Сий свали книжната роза от най-новата си шапка.

Фотографът дълго се мота с горещите си бели светлини.

— Покажи ни колко си щастлива, като пишеш стихове.

Аз зяпах към синьото небе през плетеницата от фикусови листа на прозореца на кабинета. Няколко пухкави бели облака плуваха от дясно на ляво. Забодох поглед в най-големия с надежда, че когато се изгуби от очите ми, и аз ще имам щастието да отплувам с него.

Знаех, че е много важно да сдържа устните си равни, да не треперят.

— Усмихни се.

Накрая покорно като устата на човек, който говори през стомаха, и моите устни изобразиха кисела усмивка.

— Хей — кипна фотографът, обзет от внезапно предчувствие, — ти май-май всеки миг ще се разплачеш.

Вече не можех да се спра.

Зарових лице в розовото кадифе на канапето и с огромно облекчение отприщих солените сълзи и жалостните ридания, които цяла сутрин напираха в гърдите ми.

Когато вдигнах очи, фотографа го нямаше. Джей Сий също я нямаше. Почувствах се безсилна и предадена, сякаш бях кожата, от която се е отърсило някакво страхотно животно. Бе ми олекнало, освободена от животното, но то сякаш бе отнесло със себе си и духа ми, и всичко, до което бе допряло нокти.

Разрових се в чантичката си за златната кутийка с комплекта пудра, сенките за очи, трите червила и огледалцето. Лицето, което ме погледна от огледалото, бе лице на човек, който наднича през решетка на затворническа килия след дълъг, изтощителен побой. Лице в рани и подпухнало, с неестествени цветове. Лице, което се нуждае от вода, сапун и християнско търпение.

Започнах без желание да го рисувам.

След прилично отсъствие Джей Сий връхлетя в стаята с куп ръкописи.

— Вземи, ще те разсеят. Да се начетеш.

Всяка сутрин нова бяла лавина от ръкописи се изсипваше и трупаше на сивеещи от прах камари в кабинета на редактора по белетристика. Тайно в кабинета, по тавани и класни стаи из цяла Америка хората пишеха. Може да се каже, че почти всяка минута се завършва по един ръкопис; за пет минути това означава пет ръкописа, стоварени върху бюрото на редактора по белетристика. За един час — шейсет; и така се трупат един след друг по пода. А за година…

Усмихнах се, виждайки как плува из въздуха спретнат, въображаем ръкопис с името Естър Грийнуд върху десния горен ъгъл. Кандидатствах да ме допуснат след месечния стаж в списанието на един летен курс, ръководен от известен писател, където участниците изпращат разказ в ръкопис, той го прочита и казва дали имаш данни да посещаваш неговия клас.

Естествено, класът бе твърде малък, аз бях изпратила своя разказ доста отдавна, все още нямах отговор от този писател, но бях уверена, че ще заваря утвърдително писмо на масичката в къщи.

Реших да изненадам Джей Сий и да изпратя под псевдоним няколко от разказите, които щях да напиша в този курс. Тогава някой ден редакторът от „Белетристика“ щеше лично да дойде при Джей Сий, да хвърли разказите на бюрото й с думите: „Ето нещо малко над обикновеното“, Джей Сий ще потвърди, ще ги приеме за печат и ще покани авторката на обяд, а тази поканена ще бъда аз.

— Честна дума — каза Дорийн, — този ще бъде различен.

— Разкажи ми нещо за него — каменно промълвих аз.

— Той е от Перу.

— Те са тантурести — възразих. — И са грозни като ацтеките.

— Не, не, не, миличка, аз вече го видях.

Седяхме на леглото ми сред разхвърляни мръсни памучни рокли, чорапи с бримки и посивяло бельо и в продължение на десет минути Дорийн се мъчеше да ме убеди да отидем на танци в извънградски клуб с приятел на някакъв познат на Лени, съвсем различен, както настояваше тя, от останалите му приятели, но тъй като на следващата сутрин пътувах с влака в осем часа, трябваше да направя опит да си стегна багажа.

Аз самата хранех някаква мъглява идея, че ако се разхождам сама цяла нощ из улиците на Ню Йорк, нещо от мистерията и величието на този град ще се закачи най-накрая и за мен.

Но се отказах.

В тия последни дни все по-трудно решавах да свърша нещо. И когато случайно вземех решение да свърша нещо, като например да си стегна куфара, само измъквах всичките си мърляви, скъпи дрехи от чекмеджетата и гардероба, разхвърлях ги по столовете, по леглото и на пода, а после сядах и ги зяпах съвсем объркана. Сякаш всяка дреха притежаваше своя упорита индивидуалност, която отказваше да бъде изпрана, сгъната и прибрана.

— Ами тия дрехи — казах на Дорийн, — като се върна, няма да мога да ги подредя.

— Лесна работа!

И със своя чаровен, нетърпящ възражения маниер Дорийн започна да събира гащички, чорапи, натруфения сутиен без презрамки, попълнен целия със стоманени пружинки — безплатен подарък от „Примроуз Корсет Къмпани“, който не събрах кураж веднъж поне да сложа, — и накрая една по една тъжната поредица от ексцентрични модели рокли за по четирийсет долара…

— Хей, остави тази отвън. Ще я сложа.

Тя измъкна един черен парцал от вързопа и го пусна в скута ми. После нахвърля останалите дрехи в мека, объркана купчина и ги напъха под леглото да не се виждат.

Дорийн почука със златната топка по зелената врата.

Отвътре се дочу тътрене на крака и мъжки смях внезапно секна. После стройно момче по риза и светла, късо подстригана коса отвори леко вратата и надникна навън.

— Бейби! — изрева той.

Дорийн изчезна в обятията му. Реших, че това е познатият на Лени.

Стоях смирено на входа в черна одежда и черен шал с ресни, прежълтяла повече от всякога, но и не очаквах нещо повече. „Аз тук съм само наблюдател“, си казах, като гледах как момчето прехвърли Дорийн в прегръдките на друг мъж, също висок, но мургав и с по-дълга коса. Той бе облечен в изряден бял костюм, бледосиня риза и жълта атлазена връзка с блестяща карфица.

Не можех да откъсна очи от тази карфица.

Тя сякаш пръскаше ослепителна бяла светлина, която озаряваше цялата стая. После светлината се оттегли в себе си и остана да блести като капчица роса върху златно поле.

Пристъпих неловко напред.

— Това е диамант — каза някой и много от присъстващите се засмяха.

Нокътят ми докосна огледалния камък.

— Първият й диамант.

— Дай й го, Марко.

Марко се поклони и постави карфицата върху дланта ми.

Тя сияеше ослепително и танцуваше в блясък като божествен леден кристал. Аз я пуснах веднага във вечерната си чантичка от фалшиви черни кехлибарени мъниста и се огледах наоколо. Лицата на всички бяха празни като тепсии и сякаш никой не дишаше.

— За щастие — една суха, твърда ръка ме обгърна над лакътя — аз ще кавалерствам на дамата цяла вечер. Може би — блясъкът в очите на Марко угасна и те потъмняха — ще мога да ви бъда полезен с някоя дребна услуга…

Някой се изкиска.

— … на цената на диаманта.

Ръката му се впи в моята.

— Оох!

Марко ме пусна. Погледнах ръката си. Там тъмнееше моравият отпечатък от палеца му. Марко зорко ме наблюдаваше. После посочи към вътрешната страна на ръката ми.

— Виж тук.

Погледнах и видях четири по-бледи синини.

— Ето на, не се шегувам.

Беглата усмивка, преминала по устните му, ми напомни за една змия, която бях дразнила в зоологическата в Бронкс. Когато почуках с пръст по масивната стъклена клетка, змията раззина кръглата си уста и се опита да се усмихне. После заудря, заудря, заудря по прозрачното стъкло, докато се отместих.

Не бях виждала досега женомразец.

Сигурна бях, че Марко е женомразец, защото въпреки всички манекенки и телевизионни звезди из стаята той обръщаше внимание само на мен. Не от любезност, нито дори от любопитство, а просто защото му се паднах като при раздаване на карти.

Един мъж застана пред микрофона в клуба и започна да тресе онези бобени грухалки — изпълнение, познато като южноамериканска музика.

Марко хвана ръката ми, но аз не се отделях от четвъртото си дайкири и останах неподвижна. Досега никога не бях опитвала дайкири. Пиех го, защото Марко ми го поръча, и му бях благодарна, че не ме попита какво питие предпочитам; така, без дума да продумам, пиех едно дайкири след друго.

Марко ме погледна.

— Не — казах аз.

— Какво искаш да кажеш с това „не“?

— Не мога да танцувам на тая музика.

— Не ставай глупава.

— Искам да седна и да си довърша питието.

Марко се надвеси над мен с кисела усмивка и с един замах чашата ми излетя и се намери в саксията на една палма. После ме сграбчи за ръката по такъв начин, че трябваше да избирам или да го последвам на дансинга, или да се простя с ръката си.

— Това е танго. — Марко ме придвижи между танцуващите двойки. — Обожавам тангото.

— Но аз не мога да танцувам.

— Няма нужда да танцуваш. Аз ще върша тая работа.

Обгърна ме през кръста и ме притисна към ослепително белия си костюм. После каза:

— Представи си, че потъваш.

Аз притворих очи, а музиката се сипеше върху ми като пороен дъжд. Кракът на Марко се опря в моя и се плъзна напред, моят се плъзна назад, струваше ми се, че съм прикована за него крак о крак, движех се с неговите движения, без воля или усет от моя страна, след миг дори си помислих: „За танц двама души не са нужни“, и се оставих да се извивам и накланям като дърво при бурен вятър.

— Какво ти казах? — Дъхът на Марко опари ухото ми. — Ти си напълно достоен партньор в танца.

Започнах да проумявам защо женомразците превръщат партньорките си в такива глупачки. Женомразците са като богове: неуязвими и преливащи от сили. Те слизат от своите небесни висини и после изчезват. Никога не можеш да ги хванеш.

След южноамериканската музика настъпи пауза.

Марко ме изведе през широките врати към градината. От прозорците на танцувалния салон се лееха гласове и светлини, но само на няколко метра мракът издигаше своите прегради и не ги допускаше отвъд. В мъждукащия звезден светлик дървета и цветя разпръскваха своето хладно ухание. Нощта бе безлунна.

Чимшировите храсти се затвориха зад гърба ни. Едно изоставено игрище за голф се простираше към гористия склон и изведнъж почувствах всичката самотна близост на този пейзаж — извънградския клуб, танците и ливадата с един-единствен щурец.

Не знаех къде се намирам, но трябва да бе някъде из богаташките предградия на Ню Йорк.

Марко извади елегантна пура и сребърна запалка с формата на куршум. Нагласи пурата между устните си и приближи тънкото пламъче. Лицето му в контраста от черни сенки и полета светлина изглеждаше чуждо и изстрадало като на беглец.

Загледах го.

— Ти в кого си влюбен? — попитах.

Цяла минута той не отговори, само разтвори устни и изпусна кръгче синкав дим.

— Чудесно! — разсмя се той.

Кръгчето се разшири и изгуби очертанията си, призрачно бледо в тъмната нощ.

— Влюбен съм в братовчедка си — чак тогава отвърна.

Не се изненадах.

— Защо не се ожениш за нея?

— Невъзможно.

— Защо?

Марко сви рамене:

— Първа братовчедка ми е. Ще стане монахиня.

— Хубава ли е?

— Никой няма да я докосне.

— Тя знае ли, че я обичаш?

— Разбира се.

Млъкнах. Препятствието ми се струваше измислено.

— Макар да я обичаш — продължих, — някой ден ще се влюбиш в друга.

Марко хвърли пурата в краката си и я загаси.

Изведнъж земята политна нагоре и ме повали с лек тласък. Кал жвакна през пръстите ми. Марко изчака да се надигна. После ме улови с две ръце за раменете и ме повали отново.

— Роклята ми…

— Роклята ти! — Тинята се просмука и полепи по раменете ми. — Роклята ти! — Лицето на Марко се свъси като облак над мен. Слюнки опръскаха устата ми. — Роклята ти е черна, калта също е черна!

После се хвърли отгоре ми така стремително, сякаш се готвеше да вдълбае тялото си през моето в калта.

„Ще стане — помислих си, — ще стане. Ако лежа така и не оказвам съпротива, то ще се случи.“

Марко захапа презрамката на рамото ми и разкъса роклята до талията. Голотата ми блесна като блед саван, разделящ два кръвожадни противника.

— Мръсница!

Думите изсвистяха в ухото ми.

— Мръсница!

Прахта се разнесе и можах ясно да видя битката.

Започнах да се гърча и да хапя.

Марко ме притискаше с тежестта си в калта.

— Мръсница!

Забих острото токче на обувката си в крака му. Той се извърна, затърси нараненото.

Тогава свих юмрук и го запратих в носа му. Сякаш улучих стоманената броня на линеен кораб. Марко седна. Аз се разплаках.

Той измъкна бяла кърпичка и започна да бърше носа си. Чернилка, тъмна като мастило, напои бледата тъкан.

Засмуках солените кокалчета на пръстите си.

— Искам Дорийн.

Марко гледаше вторачено към игрището за голф.

— Искам да намеря Дорийн и да си вървя.

— Мръсници, само мръсници. — Говореше на себе си. — Да или не, все е същото.

Побутнах го по рамото.

— Къде е Дорийн?

Марко изръмжа:

— Върви на паркинга и огледай задните седалки на колите. — После се извърна към мен: — Диаманта ми.

Станах и изтръгнах шала си от мрака. Тръгнах. Марко скокна и препречи пътя ми. После нарочно отри пръст в кървящия си нос и нацапа страните ми.

— С тази кръв съм спечелил диаманта си. Дай ми го.

— Не знам къде е.

Сега вече си спомних точно, че диамантът бе в чантичката ми и когато Марко ме стовари на земята, чантичката отлетя като нощна птица във всепоглъщащата тъма. Реших, че трябва да се отърва от него, а после да се върна и сама да я потърся.

Нямах представа каква е стойността на диамант с такава големина, но знаех, че струва скъпо.

Марко сграбчи раменете ми с две ръце.

— Казвай! — Той нарочно натъртваше на всяка дума. — Казвай или ще ти строша врата!

Изведнъж ми стана безразлично.

— В моята вечерна чантичка от фалшиви кехлибарени мъниста — отвърнах аз. — А тя е някъде в калта.

Оставих Марко на колене да търси пипнешком в тъмата друга, по-малка тъмнина, която криеше от гневния му взор сиянието на неговия диамант.

Не намерих Дорийн нито в залата, нито на паркинга.

Движех се в прикритието на сенките, за да не забележи някой напластената трева по роклята ми и по обувките, а с шала загръщах раменете и голите си гърди.

За мой късмет танците привършваха и хората на групички излизаха и тръгваха към паркираните коли. Започнах да питам от кола на кола, докато най-накрая се намери свободно място и обещаха да ме оставят в центъра на Манхатън.

В тоя смътен час между мрака и първите зари терасата на покрива на „Амазонка“ беше пуста.

Тихо като крадец, облечена в хавлията на сини метличини, пропълзях до ръба на парапета. Той стигаше почти до раменете ми, затова домъкнах един сгъваем стол от купчината до стената, разтворих го и стъпих върху несигурната му седалка.

Остър ветрец пилееше косите ми. В нозете ми огромният град бе приспал светлините си в нощен сън, сградите му тъмнееха, мрачни като за погребение.

Това бе моята последна нощ.

Хванах вързопа, който носех, и го закачих върху перилата. Един ластичен комбинезон без презрамки, който от носене бе изгубил своята еластичност, попадна в ръката ми. Размахах го като знаме на примирието веднъж, дваж… Вятърът го подхвана и понесе.

Бялата снежинка полетя в нощта и започна бавно да пада. На коя ли улица, на чий ли покрив щеше да се спре?

Отново мушнах ръка във вързопа.

Вятърът се помъчи да подеме товара, но не успя и една черна сянка като прилеп хлътна към градината на терасовидния етаж отсреща.

Парче по парче раздавах на нощния вятър целия си гардероб, не без трепет, сякаш пръсках праха на любим човек, а сивите парцали се понасяха надолу, за да накацат тук или там — къде точно, нямаше никога да узная — сред тъмните простори на Ню Йорк.

[1] Душата на мъртвец, която според еврейския фолклор се вселява в тялото на някой жив и ръководи всичките му постъпки. — Б.пр. ↑

10

Лицето в огледалото напомняше болен индианец.

Пуснах пудриерата в чантичката и се загледах през прозореца на влака. Тресавищата и далечните парцели на Кънектикът профучаваха край мен, разпокъсани фрагменти без всякаква връзка помежду си, като грамадно сметище.

Какъв гювеч е тоя свят!

Огледах непознатата си пола и блуза.

Полата бе зелена, със силен набор и гъмжащи по нея дребнички черни, бели и електриковосини фигурки, тя стърчеше като абажур. Бялата блузка на дупчици имаше по раменете къдрички вместо ръкави, увиснали като крилцата на новоизлюпено ангелче.

Бях забравила да си оставя дрехи за път от тези, които пуснах да летят над Ню Йорк, затова Бетси ми даде своя пола и блуза срещу моята хавлия с метличините.

Изпитото ми отражение, белите крилца, кестенявата конска опашка и всичко останало препускаше като призрак след пейзажа.

— Малката краварка — казах аз на глас.

Жената срещу мен вдигна очи от списанието.

Не пожелах в последния момент да измия двете диагонални резки засъхнала кръв, които браздяха бузите ми. Изглеждаха трогателни, дори драматично вълнуващи и реших да ги оставя като спомен от мъртъв любовник, докато се изличат от само себе си.

Разбира се, ако се усмихнех или раздвижех силно лицето си, кръвта щеше моментално да се излющи, затова не позволявах ни мускул да трепне на лицето ми, и ако се наложеше да проговоря, процеждах думите през зъби, без да помръдвам устни.

Наистина не разбирах защо хората трябваше да зяпат в мен.

Толкова други хора имат далеч по-странен вид.

По багажника над главата ми препускаше сивият ми куфар, празен, с изключение на „Тридесетте най-добри разказа за годината“, бяла калъфка за слънчеви очила и двайсетина броя авокадо, подарък от Дорийн на раздяла.

Авокадото не беше още узряло и можеше добре да се запази, но щом повдигнех, свалях или понасях куфара си, то се втурваше от единия край към другия със специфичен кух тътен.

— Спирка сто дваесе и осъм! — изгърмя кондукторът.

Облагороденият пущинак от борови, кленови и дъбови дървета се поклати още веднъж, спря и се заби в рамката на прозореца като лоша картина. Куфарът ми громолеше и се блъскаше, докато се изнизвах по тесния коридор.

Излязох от купето с климатична инсталация, стъпих на гаровия перон и усетих как ме облъхна родният дъх на градските покрайнини. Той носеше уханието на пръскачки за ливади и многоместни автомобили фургони, на ракети за тенис, на кучета и бебета.

Летният покой обгръщаше с ласкавата си ръка всичко като смърт.

Майка ми чакаше до бледосивия „Шевролет“.

— Ау, миличка, какво е станало с лицето ти?

— Порязах се — отговорих лаконично и се вмъкнах на задната седалка след куфара си. Не ми се искаше мама да ме зяпа изпитателно по целия път до вкъщи.

Тапицерията ми се стори хлъзгава и чиста.

Майка ми седна зад волана, хвърли няколко писма в скута ми и ми обърна гръб.

Моторът изръмжа и заработи.

— Най-добре е да ти съобщя направо — заговори тя и в напрегнато скованата й шия прочетох лошата вест, — не си приета в оня писателски курс.

Гърдите ми останаха без въздух.

През целия юни този писателски курс се мяркаше пред погледа ми като ясен, спасителен мост над еднообразния поток на лятото. Изведнъж видях как този мост се разклаща и сгромолясва и как някаква фигура в бяла блузка и зелена поличка полита стремглаво към бездната под краката й.

Устните ми се изкривиха в кисела гримаса.

Очаквах го.

Смъкнах се ниско надолу, носът ми се изравни с рамката на прозореца и зазяпах къщите на бостънските предградия, които се плъзгаха край нас. Когато взеха да стават по-познати, хлътнах още по-ниско.

За мен бе много важно никой да не ме познае.

Сивият тапициран покрив над главата ми бе същински покрив на затворническа кола, а еднаквите, бели, бляскави, облицовани с дъски къщи и малките дворчета помежду им с добре поддържана зеленина се нижеха пред очите ми като пречка след пречка на просторен, но изключващ всякаква възможност за бягство кафез.

Никога преди не бях прекарвала лятото в града.

Остро, сопраново изскърцване на колела се вряза в слуха ми. Слънцето, което се прокрадваше през транспарантите, изпълваше спалнята с бледожълта светлина. Нямах представа колко време съм спала, но усещах силна тръпка на изтощение.

Леглото до мен беше празно и неоправено.

Бях чула как майка ми стана в седем, облече се набързо и се измъкна на пръсти от стаята. После бръмченето на сокоизстисквачката за портокали долетя от долния етаж и ароматът на кафе и бекон проникна изпод вратата. Сетне шурна водата в умивалника и зазвънтяха чинии, докато майка ми ги изсушаваше и нареждаше в бюфета.

След това входната врата се отвори и затвори. Подир нея вратата на колата се отвори и затвори, моторът забоботи, чу се и хрущене по настилката от чакъл и после всичко заглъхна в далечината.

Майка ми преподаваше стенография и машинопис на много момичета от градския колеж и щеше да се прибере чак късно следобед.

Колелата отново изскърцаха. Сякаш някой разхождаше бебе в количка точно под моите прозорци.

Изхлузих се от леглото, стъпих върху килимчето и тихичко, на четири крака, запълзях да видя кой беше.

Нашата къща бе малка, облицована с бели дъски и разположена сред неголяма зелена морава, точно на ъгъла на две тихи и спокойни крайни улички, и въпреки младите кленови дървета, засадени като ограда около дома ни, всеки, който минаваше по тротоара, можеше да надникне в прозорците на втория етаж и да види какво става вътре.

Това бях успяла да разбера от нашата съседка, една злобарка на име мисис Окъндън.

Мисис Окъндън, пенсионирана медицинска сестра, омъжила се за своя трети съпруг — първите двама се бяха споминали при странни обстоятелства, — прекарваше неизброими часове в надничане иззад колосаните бели пердета на къщата си.

Два пъти се беше обадила на майка ми — веднъж да докладва, че съм стояла с часове пред къщи точно под лампата и съм се целувала с някакво момче в син „Плимут“, а втория път — да ни посъветва да спускаме транспарантите в стаята, тъй като, разхождайки шотландския си териер, случайно ме била видяла разголена, като се готвя да си лягам.

С грамадно любопитство повдигнах глава до нивото на перваза.

Една жена — надали имаше метър и петдесет — с гротескно издут корем буташе стара черна бебешка количка. Две-три дечурлига на различна възраст, всички бледички, с омърляни личица и голи мръсни коленца, се въртяха около полите й.

Ведра, почти набожна усмивка озаряваше лицето на жената. Отметнала блажено глава — която приличаше на врабчово яйце, закрепено върху яйце на патица, — тя се усмихваше към слънцето.

Добре познавах тази жена.

Това бе Додо Конуей.

Додо Конуей беше католичка, завърши колежа „Барнард“ и после се омъжи за архитект, който беше ходил в Колумбия и също бе католик. Имаха голяма, разпиляна къща нагоре от нас по улицата, скрита зад плътна стена от високи борове и заобиколена от скутери, велосипеди на три колела, количка за кукли, пожарни автомобилчета, бейзболни бухалки, мрежи за бадминтон, вратички за крикет, клетки за полски гризачи и малки кокер шпаньоли — всички възможни джунджурии, съпътстващи едно детство в предградията.

Додо ме интересуваше неудържимо.

Къщата й не приличаше на никоя друга в квартала по размери (беше много по-голяма) и по цвят (вторият етаж бе облицован с тъмнокафяви дъски, а първият — със сивкава мазилка, украсена със сиви и лилави камъни, големи колкото топки за голф), а грамадните борове напълно я скриваха от поглед; това се приемаше за саможивост в нашия квартал, където повечето от дворните морави бяха общи със съседа и с него ни отделяха приветливи, високи само метър плетове.

Додо беше отгледала шестте си деца (и несъмнено щеше да отгледа и седмото) с оризови бисквити, сандвичи с фъстъчено масло, ванилов сладолед и огромно количество мляко. Получаваше го с известно намаление от местния млекар.

Всички обичаха Додо, макар че набъбващото й семейство бе предмет на приказки в махалата. По-възрастните хора като майка ми имаха по две, по-младите и по-заможните семейства — по четири, а единствена Додо чакаше седмо чедо. Дори шест деца се смятаха за прекомерно много, но, разбира се, всеки отчиташе, че Додо е католичка.

Наблюдавах как Додо бута най-малкото Конуейче нагоре-надолу по улицата. Сякаш го вършеше заради мен.

Децата ме отвращаваха.

Една дъска на пода изскърца и аз се смъкнах надолу точно в мига, когато лицето на Додо Конуей, водено от инстинкт или от някаква свръхестествена слухова дарба, се извърна върху късата ос на своя врат.

Усетих как погледът й прониза белите дъсчени стени и тапетите на рози и ме откри, клекнала зад сребристите ребра на радиатора.

Мушнах се обратно в леглото и издърпах чаршафа над лицето си. Но дори това не ми помогна да избягам от светлината, затова зарових глава под мрачината на възглавницата и си представих, че е нощ. Не виждах смисъла да ставам.

Бях изгубила надежда.

След малко чух, че звъни телефонът в коридора на долния етаж. Запуших ушите си с възглавницата и останах така пет минути. После изрових главата си от дупката, в която се бях скрила. Звънът бе престанал.

И почти в същия миг се чу отново.

Проклинайки било приятеля, било роднината или непознатия, надушил завръщането ми вкъщи, зашляпах боса по стълбите за долния етаж. Черният апарат на масичката в коридора разпръскваше неуморимо истеричните си нотки като гневна птица.

Вдигнах слушалката.

— Ало? — попитах с приглушен, преправен глас.

— Здравей, Естър, какво става с теб, да нямаш ларингит?

Беше старата ми приятелка Джоди, звънеше от Кеймбридж.

През това лято Джоди работеше в „Кооп“ и през обедните почивки караше курсове по социология. Тя и още две момичета от моя колеж наели от четирима студенти прависти от Харвардския университет голям апартамент и аз възнамерявах да се прехвърля при тях, когато започнеше моят писателски курс.

Джоди искаше да разбере кога да ме чакат.

— Няма да идвам — отвърнах. — Не съм приета.

Последва кратка пауза.

— Оня е глупак — каза Джоди. — Не може да оцени едно добро съчинение, като го прочете.

— И аз така мисля. — Гласът ми звучеше някак чужд и кух в собствените ми уши.

— Ела въпреки всичко. Запиши някой друг курс.

През главата ми се стрелна мисълта да започна да изучавам немски или психопатология. В края на краищата бях си спестила почти цялата заплата от Ню Йорк и можех да си го позволя.

Но кухият глас рече:

— По-добре ме смятайте отписана.

— Добре — подхвана Джоди, — има едно момиче, което искаше да дойде при нас, ако някоя отпадне…

— Чудесно. Поканете я!

В мига, в който затворих телефона, съжалих, задето не бях казала, че ще отида. Една сутрин само да слушам скърцането на количката на Додо Конуей и ще се побъркам. Затова реших никога да не оставам в къщата на майка ми повече от седмица.

Дощя ми се да вдигна слушалката.

Ръката ми се изпъна няколко сантиметра, после се отдръпна и отпусна като саката. Направих повторно усилие, но тя отново отказа, сякаш докосваше стъклена преграда.

Замъкнах се в трапезарията.

Видях подпрени върху масата едно дълго делово писмо от летния семинар и едно тъничко синьо писмо върху бланка на Йейлския университет, адресирано до мен с ясния почерк на Бъди Уилард.

Разпорих с ножа писмото от летния семинар.

В него се казваше, че след като не съм приета в писателския курс, мога да избера някакъв друг курс, само че трябва да се обадя в канцеларията още тази сутрин, иначе ще бъде късно да се запиша, курсовете са почти запълнени.

Набрах номера и чух как мъртвешкият глас ги уведоми, че мис Естър Грийнуд се отказва от всички възможности да посещава летния семинар.

Чак тогава разтворих писмото на Бъди Уилард.

Бъди пишеше, че вероятно се е влюбил в някаква медицинска сестра, също болна от туберкулоза, но майка му наела виличка в Адирондакските планини за целия юли и ако евентуално го посетя заедно с нея, той ще може да провери дали чувството му към сестрата не е обикновено увлечение.

Грабнах молив и зачеркнах писмото му. После обърнах листа от другата страна и написах, че съм сгодена за един симултанен преводач, че не искам никога повече да видя Бъди Уилард, защото иначе децата ми ще имат баща лицемер.

Напъхах отново писмото в плика, залепих го със скоч и го адресирах на обратния адрес до Бъди, без да поставям нова марка. Мислех, че посланието струваше цели три цента.

Тогава реших, че ще оползотворя лятото си, като започна да пиша роман.

Така щях да подредя доста хора.

Влязох в кухнята, чукнах едно сурово яйце в чаена чаша със сурова кайма, разбърках сместа и я изядох. После седнах на масичката за карти на заслонената проветрива пътека между къщата и гаража.

Огромен, увиснал до земята декоративен портокалов храст скриваше улицата от очите ми, стените на къщата и на гаража ме засланяха отстрани, а брезичките и чимшировият плет ме бранеха от мисис Окъндън откъм гърба.

Измъкнах триста и петдесет листа хартия от едно топче, скрито под купчина стари филцови шапки, четки за дрехи и вълнени шалове сред запасите на майка ми в шкафа в коридора.

Върнах се на масичката, поставих първия девствен лист в старата си портативна пишеща машина и завъртях валяка да го поеме.

С някакво друго, далечно съзнание се наблюдавах как седя на завет, обградена от две бели дъсчени стени, декоративен портокалов храст, няколко брезички и чимширен плет, миниатюрна като кукличка в кукленската си къща.

Сърцето ми се изпълни с нежност. Моята героиня щях да бъда самата аз, обаче предрешена. Ще я нарека Илейн. Да, Илейн. Преброих на пръсти буквите. Те бяха пет, както и в Естър. Това ми се стори щастливо предзнаменование.

„Илейн седеше, надянала старата жълта нощница на майка си, и очакваше нещо да се случи. Беше жарко юлско утро и капчици пот пъплеха една след друга по гърба й като буболечки.“

Отпуснах гръб на стола и прочетох написаното.

Стори ми се доста живо и се почувствах особено горда от сравнението „капчици пот като буболечки“ въпреки мъглявото чувство, че съм го чела някъде преди много, много време.

Останах така почти час, мъчейки се да измисля какво да пиша по-нататък, а в съзнанието ми босоногата кукла в старата жълта нощница на майка си седеше и също зяпаше в пространството.

— Хей, миличка, няма ли да се облечеш?

Майка ми никога не ме караше насила да свърша нещо. Обикновено нежно ме увещаваше, както един интелигентен зрял човек съветва друг.

— Вече е почти три следобед.

— Пиша роман — отвърнах аз. — Нямам време да се преобличам.

Легнах на пейката навън и притворих очи. Чух как майка ми премести машината и хартията от масата и постави сребърните прибори за вечеря, но не помръднах.

„Леността се просмукваше като меласа в крайниците на Илейн. Сигурно така се чувства човек, когато е болен от малария, мислеше си тя.“

Все пак ще съм щастлива, ако мога да пиша по една страница на ден.

И тогава проумях къде е бедата ми.

Липсваше ми опит.

Как бих могла да пиша за живота, когато досега не бях имала нито любовна връзка, нито бебе, нито пък бях виждала как умира човек? Познавах едно момиче, спечелило награда за разказ, в който описваше своите приключения сред пигмеите в Африка. Как бих могла да се меря с хора с подобни преживявания?

Към края на вечерята майка ми вече бе успяла да ме убеди, че вечерно време трябва да уча стенография. Така с един куршум щях да улуча два заека — хем да пиша роман, хем да усвоя нещо практично. А също щях да спестя доста пари.

Още същата вечер майка ми изрови от мазето една стара черна дъска и я нагласи на завета. Застана пред дъската и взе да изписва ситни заврънкулки с бял тебешир, а аз седях на стола и я наблюдавах.

В началото се изпълних с надежда.

Помислих си, че ще науча стенографията за нула време и когато луничавата дама от канцеларията на стипендиантите ме попита защо не съм работила да изкарам пари през юли и август, както бе редно, ако си на стипендия, щях да й отговоря, че съм следвала безплатен курс по стенография, за да мога да се издържам след завършване на колежа.

Бедата беше там, че винаги когато се опитвах да си представя как работя някъде и стенографирам бързо ред след ред, изведнъж мозъкът ми се изпразваше. Чувствах, че не ми се върши никаква работа, в която се използва стенография. И както седях и наблюдавах, белите тебеширени заврънкулки започнаха да се замъгляват и станаха безсмислени и ненужни.

Казах на майка си, че имам нетърпимо главоболие, и си легнах.

След час вратата леко се открехна и тя на пръсти влезе в спалнята. Чувах шумоленето на дрехите й, като се събличаше. Мушна се в леглото. След малко дишането й стана бавно и равномерно.

Дрезгавата светлина от уличните лампи, която се процеждаше през плътно спуснатите транспаранти, ми помагаше да различа ролките в навитите й коси, заблещукали по главата й като множество къси пики.

Реших да отложа писането на романа, докато посетя Европа и си намеря любовник, и никога да не науча нито една сигла по стенография. Ако въобще не зная стенография, никога няма да стане нужда да я ползвам.

Мислех си лятото да изчета „Бдение над Финеган“ и да започна темата си за колежа.

Така до края на септември, когато започваше учебната година, щях да съм доста напреднала и да се радвам на повече свобода през последния срок, вместо да зубря непрекъснато, без грим и с провесени коси, на диета от кафе и бензедрин, както правят повечето абитуриентки, докато привършат темите си.

После реших, че мога да напусна колежа за една година и постъпя като ученичка при някой грънчар.

Или да се отправя към Германия и да работя там като сервитьорка, докато овладея добре езика.

Разни планове един след друг започваха да се блъскат в главата ми като бесни зайци.

Виждах годините на живота си като телефонни стълбове, проточени край дълъг път и свързани с жици. Преброих един, два, три… деветнайсет телефонни стълба, а после жиците се устремяваха далеч в пространството и колкото и да се напрягах, не можех да видя нито един стълб след деветнайсетия.

Изведнъж стаята плувна в синева и се зачудих къде ли е изчезнала нощта. От забулен в мъглявина пън майка ми се превърна в спяща жена на средна възраст, леко разтворила уста, и от гърлото й се изтръгваше хъркащ звук. Този досаден звук ме дразнеше и дори за миг си помислих, че единственият начин да го спра, е да сграбча тази тръба от кожа и мускули, откъдето идеше хъркането, и да я стисна в ръцете си, докато затихне…

Преструвах се на заспала, когато майка ми стана и излезе за училище, но дори затворените ми клепачи не спираха светлината. Те изпречваха пред взора ми своята сурова, червена завеса от мънички капилярчета, която приличаше на рана. Промуших се между матрака и тапицираната рамка на леглото и оставих матрака да ме затисне отгоре като надгробна плоча. Тук отдолу се чувствах на тъмно и спокойно като в същински гроб, само матракът плоча не беше достатъчно тежък.

Трябваше ми още цял тон тежест, за да мога да заспя.

„… река тече край Ева и Адам, от острата извивка на брега до меката дъга на залива, носи ни в comodius vicus[1] в затворен кръг до Хоут Касъл и околностите…“

Дебелата книга правеше неприятна дупка в стомаха ми.

„… река тече край Ева и Адам…“

Малката буква в началото според мен означаваше, че всъщност нищо ново на този свят не започва с главна буква, а просто е продължение на всичко, което е било преди. Ева и Адам бе Адам и Ева естествено, но можеше да означава и нещо друго.

Например кръчма в Дъблин.

Очите ми потънаха в море от букви, обградило дългата дума в средата на страницата:

„Бабабадалгхарагхтакамминарроннконнброннтоннер-Рон-уоннтхуннтроваррхоунаунскаунтоохоохоорденент-хурнук!“

Преброих буквите. Бяха точно сто. Реших, че това трябва да е нещо знаменателно.

Защо трябваше да има сто букви?

Колебливо опитах да произнеса думата на глас.

Звучеше като тежък дървен предмет, който пада по стълбище, бум, бум, бум, стъпало по стъпало. Приповдигнах книгата и оставих страниците да се развеят пред очите ми бавно като ветрило. Думи, смътно познати, но странно разкривени, като лица в криво огледало, минаваха пред погледа ми, без да оставят следа върху стъклено гладката повърхност на моето съзнание.

Присвих очи към страницата.

Буквите се превръщаха в бодлива тел и в овнешки рога. Гледах ги как се разделят една от друга, как се люлеят глупаво напред-назад. После изведнъж се свързаха във фантастични, непреводими съчетания като арабски или китайски.

Реших да зарежа темата си.

Реших да зарежа идеята да се боря за диплома с отличие и да завърша с обикновена диплома по английска филология. Отидох да видя какви са изискванията за обикновен абитуриент в моя колеж.

Изискванията бяха страшно много и аз не отговарях и на половината от тях. Едно от условията бе курс по литературата на осемнайсети век. Ненавиждах самата мисъл за този век с всичките му нафукани мъже, които пишат стегнати къси куплети, мъртво предани на разума. Така че и това щях да пропусна. В курса за отлична диплома това е позволено, там си много по-свободен. Толкова бях независима, че посветих повечето от времето си на Дилан Томас.

Една моя приятелка, също от курса за отличие, никога не бе успяла да прочете и ред от Шекспир. Но затова пък беше истински специалист по „Четирите квартета“.

Разбрах колко невъзможно и колко неудобно би било да се прехвърля от моята свободна програма на обучение към някаква по-стриктна. После прочетох изискванията за абитуриентите по английска филология в градския колеж, където преподаваше майка ми.

Те бяха още по-страшни.

Трябваше да знаеш староанглийски и история на английския език и доста голяма част от всичко, писано от „Беоулф“ до наши дни.

Това ме изуми. Досега бях гледала снизходително на колежа на майка ми, тъй като беше смесен и пълен с хора, които не бяха успели да получат стипендии за големите колежи в източните щати.

Сега разбрах, че и най-тъпият ученик в този колеж знае повече от мен. Разбрах, че дори през портите не биха ме пропуснали, камо ли да ми дадат такава голяма стипендия, каквато получавах в моя колеж.

Реших, че е най-разумно да поработя една година и добре да обмисля положението си. Може би тайно ще изуча осемнайсетия век.

Но не знаех стенография, тогава какво щях да правя?

Можех да стана сервитьорка или машинописка.

Но мисълта и за двете възможности ми беше непоносима.

— Казваш, че искаш още сънотворни хапчета?

— Да.

— Но онези, които ти дадох миналата седмица, са много силни.

— Те вече не ми действат.

Големите тъмни очи на Тереза ме гледаха загрижено. Чувах гласчетата на трите й деца под прозорците на лекарския кабинет. Леля Либи се бе омъжила за италианец и Тереза бе нейна зълва и наш домашен лекар.

Харесвах Тереза. Тя имаше тънък интуитивен подход. Може би защото е италианка, мислех си аз.

Последва кратко мълчание.

— Какво всъщност чувстваш? — попита Тереза.

— Не мога да спя. Не мога да чета. — Опитвах се да говоря сдържано, спокойно, но заспалото човече взе да се надига в гърлото ми и да ме задушава. Обърнах ръце с дланите нагоре.

— Според мен — Тереза откъсна бял лист от бележника с рецептите и написа някакво име и адрес — най-добре е да се посъветваш с един доктор, когото познавам. Той би могъл повече да ти помогне.

Взрях се в написаното, но не можах да го разчета.

— Доктор Гордън — каза Тереза. — Той е психиатър.

[1] По-удобен път (лат.). — Б.пр. ↑

11

Чакалнята на доктор Гордън беше тиха и бежова.

Стените бяха бежови, килимите бяха бежови, тапицираните столове и дивани — също. Нямаше нито огледала, нито картини, само свидетелства от различни медицински учебни заведения с името на доктор Гордън на латински висяха окачени по стените. Бледозелена виеща се папрат и някакви тъмнозелени растения с островърхи листа изпълваха керамичните саксии върху ъгловата маса, върху масичката за кафе и масичката за списания.

Отначало се зачудих защо стаята изглежда така уютна. После проумях — защото нямаше прозорци.

От климатичната инсталация ме побиха тръпки.

Все още носех блузката на Бетси и нейната пола. Бяха леко увиснали, не бях ги прала в тия три седмици, откакто се върнах вкъщи. Запотеното памучно платно издаваше кисела, добре позната миризма.

И косата си не бях мила през тия три седмици.

Нито бях спала в продължение на седем нощи.

Майка ми казваше, че съм спала; невъзможно беше да не съм спала през всичкото това време, но ако съм спала, трябва да съм спала с широко отворени очи, защото следях с поглед как зелените фосфоресциращи стрелки на секундите, на минутите и часовете от часовника до леглото описваха своите кръгове и полукръгове и това се повтаряше всяка нощ в продължение на седем нощи, без да пропусна ни секунда, ни минута, ни час.

Не бях си мила косата, нито прала дрехите, защото това ми се струваше толкова глупаво.

Виждах пред себе си всички дни на годината, които се простираха като върволица от яркобели кутии, разделяни от черната сянка на съня. Единствено за мен дългата перспектива от сенки, разграничаваща отделните кутии, внезапно се пречупваше и виждах дните един след друг да блестят като бял, широк, безкрайно пуст булевард.

Струваше ми се глупаво да се мия непременно в даден ден, когато ще трябва да свърша същото и на другия ден.

Просто самата мисъл за това ме уморяваше.

Исках да свърша едно нещо, каквото и да е то, веднъж завинаги и повече да не се връщам към него.

Доктор Гордън въртеше в ръце сребърен молив.

— Майка ви ми каза, че нещо сте разстроена.

Свих се в хлътналия като хралупа кожен стол и загледах доктора, седнал зад широкото, полирано до блясък бюро.

Доктор Гордън изчакваше. Той потупваше с молива си — туп, туп, туп — върху бистро зелената повърхност на своя дневник.

Ресниците му бяха така гъсти и дълги, че приличаха на изкуствени. Черни пластмасови папури, обрамчили два зелени, кристални вира.

Чертите на доктор Гордън бяха така съвършени, че го правеха почти красив.

Намразих го в мига, в който прекрачих прага му.

Бях си представяла любезен, грозноват мъж, но с интуиция, който щеше да вдигне очи и да възкликне „А!“ окуражително, сякаш открива нещо, което аз не мога да съзра, и постепенно щях да намеря думи да му разкажа колко изплашена се чувствах, сякаш бях натъпкана дълбоко, дълбоко в черен чувал без капчица въздух и без никаква надежда да се измъкна.

А после той щеше да се облегне на стола си, да събере пръстите на двете си ръце в колибка и да ми обясни защо не мога да спя, защо не мога да чета, защо не мога да ям, защо всичко, което вършат хората, ми изглежда страшно тъпо, щом накрая всички ще умрат.

И после, мислех си аз, той ще ми помогне, стъпка по стъпка, отново да стана каквато бях.

Но доктор Гордън съвсем не беше такъв. Той бе млад и красив и както забелязах от пръв поглед, надут и високомерен.

На бюрото му стоеше снимка в сребърна рамка, наполовина обърната към него, наполовина — към моето кожено кресло. Това бе семейна снимка, на която се виждаше красива тъмнокоса жена; тя би могла да бъде и негова сестра, усмихната над главичките на две русокоси дечица.

Мисля, че едното дете беше момче, а другото — момиче, но може и двете да са били момчета или и двете момичета, трудно е да се определи, когато децата са толкова малки. Май че имаше и куче на снимката, някъде в дъното — нещо като ердел териер или жълт сетер, а може и да е било някоя шарка от полите на жената.

Не знам каква бе причината, но снимката направо ме вбеси.

Просто не разбирах защо трябваше да бъде полуизвърната към мен, ако доктор Гордън не се стараеше да ми покаже още в самото начало, че е женен за някаква възхитителна жена и да не си правя глупави илюзии.

После се замислих как въобще би могъл да ми помогне този доктор Гордън, с тая красива жена, красиви деца и красиво куче, заобиколили го като ореол от ангели на коледна картичка.

— Хайде, помъчете се да ми разкажете какво според вас не е в ред.

Подозрително запрехвърлях думите в съзнанието си, сякаш бяха заоблени, изгладени от морето камъчета, иззад които внезапно можеше да се покаже нокът на някой звяр или пък да се превърнат в нещо съвършено друго.

Какво според мен не било в ред?

Това прозвуча, сякаш в действителност всичко си беше наред, а само според мен нещо куца.

Със сух и равен глас — за да покажа, че не съм се подлъгала от неговата красива външност и семейна фотография — аз му разказах за своето безсъние, липса на апетит и неспособност да чета. Не му доверих обаче за неспособността си да пиша, която ме смущаваше повече от всичко.

Същата сутрин се бях опитала да напиша писмо на Дорийн в Западна Вирджиния, да я запитам не мога ли да отида да поживея при нея, като си намеря евентуално някаква работа в нейния колеж — сервитьорка или какво да е.

Но щом хванах писалката, ръката ми започна да изписва едри, ъгловати букви като на дете, а редовете взеха да се свличат от ляво на дясно по страницата почти в диагонал, сякаш бяха примки от конци, легнали върху хартията, и някой ги бе духнал косо.

Естествено, не можех да изпратя такова писмо, затова го накъсах на ситни парченца и ги изсипах в чантичката си до комплекта козметични принадлежности, в случай че психиатърът би пожелал да ги види.

Но, разбира се, доктор Гордън не поиска да ги види, понеже въобще не споменах за тях, и дори започнах да се лаская от своята прозорливост. Смятах, че трябва да му кажа само това, което аз пожелая, и че мога да контролирам впечатлението, което си изгражда за мен, като скривам едни неща, а разкривам други, пък нека той се мисли за страшно умен.

Докато говорех, доктор Гордън стоеше с наведена глава, сякаш се молеше, и освен моя сух и равен глас в стаята отекваше и равномерното почукване на молива му на едно и също място върху зеления дневник, като потропване на някакъв бастун.

Щом млъкнах, доктор Гордън повдигна глава.

— Кой колеж казахте, че сте посещавали?

Смутена, отговорих. Не разбирах какво общо има тук колежът.

— Аха! — Доктор Гордън отново се облегна назад и усмихнато зарея поглед в пространството зад раменете ми, потънал в спомени.

Помислих си, че ей сега ще определи диагнозата, вероятно го бях оценила твърде прибързано и твърде неприязнено. Но той само промълви:

— Добре си спомням вашия колеж. И аз бях там — през войната. Те имаха ЖАК[1], нали? Или пък беше нещо друго?

Отвърнах, че не зная.

— Да, ЖАК, сега си спомням. Бях лекар там, преди да ме прехвърлят отвъд океана. Божичко, какви хубави момичета имаше!

Доктор Гордън се засмя.

После с плавно движение се изправи, заобиколи бюрото и се упъти към мен. Нямах представа какво се готви да прави, затова също станах.

Доктор Гордън се протегна към ръката, която висеше от дясната ми страна, разтърси я и каза:

— Ще се видим отново следващата седмица.

Пищните клонести брястове образуваха сенчест тунел пред жълтите и червените тухлени фасади по Комънуелт авеню, а трамваят, на път за Бостън, се плъзгаше по своите тънки сребърни релси. Изчаках го да отмине, после пресякох към сивия „Шевролет“, спрял до отсрещния бордюр.

Виждах лицето на майка ми, разтревожено и посърнало като парченце изстискан лимон, вторачено в мен зад прозореца на колата.

— Е, какво каза докторът?

Хлопнах вратата зад себе си. Не се затвори. Отворих я и я придърпах отново с глух трясък.

— Каза да дойда отново другата седмица.

Майка ми въздъхна.

Доктор Гордън струваше двайсет и пет долара на час.

— Хей ти, как се казваш?

— Ели Хигинботъм.

Морякът влезе в крак с мен и аз се усмихнах.

Струваше ми се, че в това предградие има толкова моряци, колкото и гълъби. Те сякаш се изсипваха от далечната, мрачна и сивкава сграда за набиране на новобранци, където синьо-бели плакати „Запишете се във флота“ облепяха всички вътрешни стени и висяха по дъските за обяви наоколо.

— От къде си, Ели?

— От Чикаго.

Никога не бях ходила в Чикаго, но познавах едно-две момчета, които следваха в Чикагския университет, и това ми се струваше градът с най-шарения свят, откъдето можеха да се появят всякакви необикновени хора.

— Наистина си доста далеч от дома.

Морякът обви с ръка кръста ми и дълго се разхождахме така по зелената мера на предградието, морякът галеше бедрото ми през зелената пола, а аз се усмихвах тайнствено и се стараех да не изтърся нещо, което да ме издаде, че съм от Бостън, и да не се натъкна в някой миг на мисис Уилард или на някоя от приятелките на майка ми, като се връщат от чай в Бийкън Хил или от пазаруване в подземния магазин на „Файлийн“.

Реших, че ако въобще ми се удаде случай да отида в Чикаго, завинаги ще променя името си на Ели Хигинботъм. Така никой няма да знае, че съм се отказала от стипендия в голям девически колеж в източните щати, че съм се шляла цял месец из Ню Йорк, че съм отхвърлила за съпруг един напълно благонадежден студент по медицина, който някой ден ще стане член на Националната медицинска академия и ще изкарва купища пари.

В Чикаго хората щяха да ме приемат за това, което съм.

Щях да бъда просто Ели Хигинботъм сирачето. Хората щяха да ме обичат заради моята блага и кротка натура. Нямаше да ме дебнат дали чета или пиша дълги студии върху близнаците в творчеството на Джеймс Джойс. А един ден просто ще се омъжа за някой як, но нежен автомобилен монтьор и ще си имам голямо, породисто семейство като това на Додо Конуей.

Дали щях някога истински да пожелая това?

— Какво мислиш да направиш, като напуснеш флота? — неочаквано попитах моряка.

Това бе най-дългото ми изречение и той като че ли се стресна. Килна на една страна бялата си, дънеста барета и се почеса по главата.

— Ами, не знам, Ели — отговори той. — Може да постъпя в колеж със стипендия на армията.

Замълчах. После запитах подвеждащо:

— А мислил ли си някога да отваряш гараж?

— Не — отвърна морякът. — Никога.

Стрелнах го с крайчеца на окото си. Не ми изглеждаше нито с ден повече от шестнайсет.

— Знаеш ли на колко съм години? — попитах с укор.

Морякът се ухили насреща ми:

— Не знам. Но ми е все едно.

Изведнъж реших, че този моряк е изумително красив. Беше скандинавски тип и изглеждаше девствен. Внуших си, че откакто не съм в ред с главата, привличам чисти и хубави хора.

— Аз съм на трийсет — подхвърлих и зачаках.

— Айде бе, Ели, не ти личи. — И морякът ми стисна бедрото. После бързо се огледа от ляво на дясно. — Слушай, Ели, ако заобиколим до ония стъпала, ей там, под паметника, мога да те целуна.

В тоя миг забелязах кафява фигура с големи плоски кафяви обувки, която крачеше през мерата точно към нас. Отдалече не можех да различа чертите на дребничкото личице, но бях сигурна, че това е мисис Уилард.

— Ще ми кажете ли, моля ви, пътя до метрото? — обърнах се към моряка на висок глас.

— Ъ?

— Метрото, което върви до затвора на Еленовия остров?

Когато мисис Уилард приближи, щях да се престоря, че питам моряка да ме упъти и въобще не го познавам.

— Свали си ръцете от мен — процедих през зъби.

— Ели, какво ти става?

Жената приближи и отмина, без да погледне и без да кимне, и естествено съвсем не беше мисис Уилард. Мисис Уилард се намираше в своята вила в Адирондакските планини.

Изгледах отдалечаващия се гръб на жената с отмъстителни очи.

— Кажи, Ели…

— Припознах се в тая жена — рекох аз. — Взех я за една проклетница от сиропиталището в Чикаго.

Морякът отново ме прегърна.

— Значи си нямаш никого, ни майка, ни татко, а, Ели?

— Нямам. — Пуснах една сълза, която чакаше, готова да капне. Тя се търкулна и остави топла диря по бузата ми.

— Е, Ели, недей да плачеш. А тая жена лошо ли се отнасяше с теб?

— Тя беше… Тя беше отвратителна!

Сълзите ми рукнаха неудържимо и докато морякът ме прегръщаше и ги попиваше с голяма, чиста, бяла ленена кърпа в сянката на един американски бряст, аз си мислех колко отвратителна бе тая жена с кафявия костюм и как, независимо дали го съзнава или не, тя бе виновна да се отклоня тук-там от правия път, тя бе виновна за всички злини в живота ми.

— Е, Естър, как се чувстваш тая седмица?

Доктор Гордън люлееше молива си като тънък сребърен куршум.

— Все така.

— Все така? — Той сбърчи вежди, сякаш не вярваше на думите ми.

Разказах му отново всичко със същия глух и равен глас, само че този път по-гневно, тъй като той отказваше да проумее, че не съм спала в продължение на четиринайсет нощи и че не мога да чета, да пиша и да преглъщам нормално.

Думите ми сякаш не му направиха никакво впечатление.

Зарових в чантичката си и намерих късчетата от писмото ми до Дорийн. Измъкнах ги и ги хвърлих да се разпилеят върху безукорно чистия зелен дневник на доктор Гордън. Те нападаха отгоре тихо като листенца от маргаритка по тучна лятна ливада.

— А какво — попитах — мислите за това?

Бях сигурна, че доктор Гордън веднага ще забележи колко несвързано съм писала, но той само каза:

— Мисля, че бих желал да поговоря с майка ти. Имаш ли нещо против?

— Не. — Но, разбира се, никак не ми се нравеше идеята доктор Гордън да разговаря с майка ми. Боях се да не й каже, че трябва да ме вържат. Събрах всички късчета от писмото до Дорийн, за да не може да ги съедини и открие плана ми за бягство, и напуснах кабинета, без да кажа дума.

Гледах как фигурата на майка ми постепенно се смалява, докато накрая изчезна във входа на доктор Гордън. А като се връщаше към колата, я гледах как постепенно расте.

— Е? — Познах, че беше плакала.

Майка ми не ме погледна. Включи мотора.

После, докато се плъзгахме под хладната, тъмна като морски дълбини сянка на брястовете, тя заговори:

— Доктор Гордън не мисли, че имаш някакво подобрение. Смята, че се нуждаеш от шокова терапия в частната му клиника в Уолтън.

Жегна ме парещо любопитство, сякаш прочетох сензационно заглавие във вестник, отнасящо се за някой друг.

— Има ли предвид да ме остави да живея там?

— Не — отвърна майка ми и брадичката й затрепери. Помислих, че може и да ме лъже.

— Кажи ми истината — запротестирах, — иначе никога няма да ти проговоря.

— Нима не ти казвам винаги истината? — отвърна тя и избухна в сълзи.

„САМОУБИЕЦ ОТ КОРНИЗА НА 7-ИЯ ЕТАЖ СПАСЕН!

След двучасов престой на тесен корниз седем етажа над бетонен паркинг и над главите на събралите се любопитни, мистър Джордж Полуки бил спасен през близък прозорец от сержант Уил Килмартин, полицай в участъка на Чарлс Стрийт.“

Разчупих един фъстък от торбичката за десет цента, която бях купила, за да храня гълъбите, и го изядох. Имаше вкус на нещо сухо, като кората на старо дърво.

Поднесох вестника близо до очите си, за да разгледам по-ясно лицето на Джордж Полуки, грейнало като почти пълна месечина на мрачния фон на тухлите и черното небе. Чувствах, че този човек има да ми каже нещо важно и каквото и да бе, то трябваше да бъде изписано на лицето му.

Но неговите замазани, грубовати черти се стапяха, щом се вторачех в тях, и се превръщаха в обикновена едра канава от тъмни, светли и средносиви точици.

Мастиленочерното вестникарско съобщение не казваше защо мистър Полуки е бил на корниза, нито какво му е направил сержант Килмартин, когато накрая го е вкарал през прозореца.

Лошото в скачането е това, че ако не избереш точно етажа, от който да се хвърлиш, може да не умреш, когато тупнеш на земята. Реших, че седем етажа не могат да бъдат фатална височина.

Сгънах вестника и го напъхах между летвите на пейката. Беше от тези, които майка ми наричаше скандални, пълен с местни убийства и самоубийства, побоища и кражби и почти на всяка страница имаше по една полугола жена с пищен бюст, който се вълнуваше далеч извън очертанията на деколтето, а за краката й бяха избрани пози, които позволяваха да се видят чак горните краища на чорапите.

Не знам защо преди не си бях купувала от тези вестници. Сега те бяха единственото нещо, което можех да чета. Късите текстове между картинките свършваха още преди буквите да започнат да се кривят и завалят. Вкъщи виждах единствено „Крисчън Сайънс Монитор“, който се появяваше на прага в пет часа всеки ден, освен неделя, но той описваше самоубийства, сексуални престъпления и самолетни катастрофи така, сякаш въобще не се бяха случвали.

Един голям бял лебед лодка, претъпкан с дечурлига, се приближи към пейката ми, след това свърна към гористо островче, отрупано с патици, и отново загреба назад към тъмния свод на моста. Всичко, върху което спирах погледа си, изглеждаше ярко и безкрайно дребно.

Сякаш надничайки през ключалката на врата, която не мога да отворя, виждах себе си и по-малкия си брат, в ръст до коляното на възрастен, хванали връвчиците на балончета със заешки уши, да се качваме на борда на лодка лебед, боричкайки се за място от външната страна, откъм осеяната с фъстъкови черупки вода. В устата си усещах вкус на мента и чистота. Когато се държахме послушно при зъболекаря, мама винаги ни възнаграждаваше с разходка в лодка лебед.

Обиколих градската градина — по моста, под синьо-зелените паметници, край цветните лехи, оформени като американското знаме, до входа, където за двайсет и пет цента всеки може да се фотографира в брезентова палатка на бели и оранжеви ивици — и навсякъде четях имената на дърветата.

Любимото ми дърво се наричаше „плачещият учен“. Май че бе пренесено от Япония. В Япония, изглежда, разбират състоянието на духа.

Те например си изтърбушват вътрешностите, когато нещо не върви както трябва.

Опитах се да си представя как го правят. Нужен е, изглежда, страшно остър нож. Или по-скоро два такива ножа. Сигурно сядат с кръстосани крака и с нож във всяка ръка. После кръстосват ръцете си и насочват ножовете към двете страни на корема. Трябва да са голи, иначе ножът би се оплел в дрехите им.

Тогава с един бърз замах, преди да успеят да се опомнят, забиват ножовете и се разпорват — единият нож описва дъга нагоре, другият — надолу, за да направят пълен кръг. Сетне кожата на корема им се отделя като тепсия, вътрешностите им се изсипват и те умират.

Сигурно се иска много смелост, за да умреш по тоя начин. Бедата при мен бе, че не понасям кръв. Помислих си, че мога да остана в парка цялата нощ.

На следната сутрин Додо Конуей щеше да ни откара с майка ми в Уолгън, така че, ако трябваше да бягам, сега беше моментът. Надзърнах в чантичката си, намерих там еднодоларова банкнота и преброих седемдесет и девет цента в разни дребни монети.

Нямах представа колко щеше да ми струва пътят до Чикаго, а не се осмелявах да ида в банката и да изтегля всичките си пари, защото вярвах, че доктор Гордън е предупредил банковите чиновници да ме възпрат, ако предприема такъв очебиен ход.

Хрумна ми да тръгна на автостоп, но нямах представа кой от многото пътища води до Чикаго. Страшно лесно е да се ориентираш по карта, но за ориентация сред самата местност хич ме нямаше. Винаги когато съм се опитвала да определя кое е изток и кое запад, се е оказвало или пладне, или облачно, което напълно те забърква, или нощно време, а освен Голямата мечка и Коларя в разпознаването на звездите бях безнадеждна — недостатък, който винаги бе докарвал Бъди Уилард до отчаяние.

Реших да отида до автогарата и да запитам каква е цената на билет до Чикаго. После можех да отида до банката и да изтегля само необходимата сума, което не би предизвикало особено подозрение.

Бях току-що пристъпила през остъклените врати на автогарата и запрелиствах купчината цветни туристически проспекти и разписания, когато се сетих, че банката в моя град е затворена — следобедът вече преваляше — и ще мога да изтегля пари чак утре.

А в Уолтън трябваше да бъда в десет часа.

Изведнъж отекна високоговорителят и започна да изрежда спирките на автобуса, който се готвеше да отпътува от перона си. Гласът във високоговорителя запращя, така че не можах ни дума да разбера, но въпреки шума долових едно близко име, ясно и отчетливо като „ла“ на пиано сред оркестър, който настройва инструментите си.

Това бе името на спирката на две пресечки от моя дом.

Хукнах в горещия, прашен юлски следобед, запотена и с пресъхнало гърло, сякаш закъснявах за трудно интервю, и се метнах на червения автобус, който вече бръмчеше.

Подадох парите на шофьора и вратата, уплътнена с гума, безшумно се затвори зад гърба ми.

[1] Женски армейски корпус. — Б.пр. ↑

12

Частната клиника на доктор Гордън бе кацнала на върха на затревено хълмче, в края на дълга, уединена автомобилна алея, постлана с черупки на морски охлювчета. Жълтите облицовани дъски на обширната сграда и опасващата я веранда блестяха на слънцето, но никакви хора не се разхождаха по зеления купол на моравата.

Когато аз и майка ми се приближихме, лятната жега връхлетя върху нас, а зад гърба ни, от сърцевината на червенолист бук, като косачка запя жътвар. Песента му подсили угнетяващата тишина.

Една сестра ни посрещна на входа.

— Бихте ли почакали в дневната, ако обичате. Доктор Гордън ще дойде след миг.

Смущаваше ме това, че всичко в къщата изглежда нормално, макар да знаех, че е претъпкана с луди. Не видях решетки на прозорците, не чух свирепи и тревожни викове. Слънчевите лъчи образуваха продълговати фигури върху износените, но меки червени килими и ароматът на прясно окосена трева сладнеше във въздуха.

На вратата на всекидневната се спрях.

За миг тя ми се стори пълно копие на салона в един хотел на малко островче по крайбрежието на щата Мейн, където веднъж бях отседнала. Стъклените врати отразяваха блясъка на бяла светлина, огромно пиано изпълваше далечния ъгъл на стаята и хора в летни дрехи седяха край масичките за карти в разкривени плетени шезлонги, каквито често се срещат в западналите хотелчета край морето.

Чак тогава осъзнах, че никой от хората не помръдва.

Загледах се по-изпитателно, мъчейки се да изкопча някакъв отговор от техните застинали пози. Различих мъже и жени, момчета и момичета, които трябва да бяха на моя възраст, но лицата на всички имаха еднакъв израз, сякаш дълго са лежали на слънце, а върху им се е сипел белезникав ситен прах.

После открих, че някои от хората се движат, но деликатно, като птици, та затова не го бях забелязала в самото начало.

Човек със сивкаво лице броеше картите в колода — една, две, три, четири… Струваше ми се, че би трябвало тутакси да разбере дали колодата е пълна, а той, щом свърши да брои, започна отново. До него една пълна жена си играеше с наниз дървени мъниста. Изтегляше ги всички в единия край на връвчицата и после — чук, чук, чук — ги пускаше да се плъзгат едно след друго.

На пианото младо момиче прелистваше ноти, но когато усети, че го гледам, сърдито наведе глава и разкъса на две нотните листове.

Майка ми ме докосна по ръката и аз я последвах навътре в стаята.

Седнахме, без да проговорим, на един изтърбушен диван, който скърцаше при всяко помръдване.

Тогава погледът ми се плъзна над хората към сиянието от зеленина отвъд прозрачните завеси и аз се почувствах пред витрината на грамаден универсален магазин. Фигурите около мен не бяха живи, а манекени, боядисани с цвят на кожа, за да наподобяват хора, и подпрени в пози, имитиращи живота.

Следвах нагоре по стълбите гърба на доктор Гордън, облечен в тъмен костюм.

Долу в хола направих опит да го попитам какво представлява шоковата терапия, но когато отворих уста, не можах да изрека ни дума, само очите ми се разшириха и вторачиха в усмихнатото, познато лице, което плуваше пред мен като купа, пълна с обещания.

В края на стълбището червеният килим свършваше. Вместо него се виждаше обикновен, прикован за пода кафяв линолеум, който продължаваше по цял един коридор, от двете страни със затворени бели врати. Докато следвах доктор Гордън, някаква врата в далечината се отвори и чух женски викове.

В същия миг иззад ъгъла пред нас изскокна една сестра, която водеше жена в сива хавлия с разчорлена, дълга до кръста коса. Доктор Гордън отстъпи встрани, а аз се залепих до стената.

Докато я влачеха, жената размахваше ръце, мъчеше се да се откопчи от сестрата и крещеше: „Ще скоча през прозореца, ще скоча през прозореца, ще скоча през прозореца!“

Тантуреста и мускулеста, с омърляна отпред престилка, кривогледата сестра носеше толкова дебели очила, че сякаш два чифта очи се устремиха към мен иззад еднаквите кръгли стъкла. Помъчих се да отгатна кои очи са истински и кои отразени, кое око е кривогледо и кое не, но тя доближи лице до моето и с широка съзаклятническа усмивка просъска, може би, за да ме окуражи:

— Мисли си, че ще скочи през прозореца, но не може, защото има решетки!

И докато доктор Гордън ме водеше към една гола стая в дъното на клиниката, видях, че прозорците в тази част са наистина с решетки и че на вратите на стаите, на шкафа, на чекмеджетата и бюрото, с една дума на всичко, което можеше да се отваря и затваря, бяха монтирани ключалки, та да се заключват.

Проснах се на леглото.

Кривогледата сестра се завърна. Разкопча часовника ми и го пусна в джоба си. После започна да изтегля фибите от косата ми.

Доктор Гордън отключваше килера. Измъкна масичка на колелца с някаква машина върху нея и я изтъркаля до леглото зад главата ми. Сестрата намокри слепоочията ми с миризлива мазна течност.

Като се надвеси да достигне тая страна от главата ми, която бе до стената, гърдите й запушиха устата ми, сякаш бяха облак или мека възглавница. Лека, неприятна миризма на лекарства се излъчваше от тялото й.

— Не се бой — ухили се сестрата. — Първия път всички умират от страх.

Опитах да се усмихна, но кожата ми се беше вкоравила като пергамент.

Доктор Гордън нагласи две метални пластинки от двете страни на главата ми. Съедини ги с ремък, който се впиваше в челото ми, и ми подаде да лапна някаква жица.

Затворих очи.

Последва кратка пауза, колкото да си поемеш дъх.

След това нещо се надвеси, сграбчи ме и ме разтърси, сякаш настъпваше краят на света. Фиууу, пищеше то, въздухът се раздираше от сини светкавици и след всяка нова мълния настъпваше страхотно раздрусване — струваше ми се, че костите ми се трошат и соковете ми изтичат като на прекършено цвете.

Питах се какво чудовищно зло съм извършила.

Седях в един от плетените столове и държах малка коктейлна чаша с доматен сок. Часовникът бе отново на китката ми, но ми изглеждаше странен. Чак после осъзнах, че е закопчан наопаки. Усетих необичайното положение на фибите в косата си.

— Как се чувстваш?

В съзнанието ми изплува стар метален лампион, една от малкото реликви от бащиния ми кабинет. В горната му част се намираше медна камбана, която държеше крушката, оръфан жълто-червен шнур се спускаше по металната стойка и стигаше до контакта в стената.

Един ден реших да преместя лампиона от леглото на майка ми и да го поставя до бюрото си в другия край на стаята. Шнурът беше достатъчно дълъг, затова не го изключих. Обхванах с две ръце стойката заедно с мъхестия шнур и ги стиснах здраво.

Изведнъж нещо изскокна от лампата със син пламък и ме разтърси така, че зъбите ми затракаха, опитах се да откопча ръце, но те бяха така залепени, аз се разкрещях или по-точно крясък се изтръгна от гърлото ми, защото не разбрах, че е мой, само го чух да се извисява и да трепти във въздуха като отчайващо безплътен дух.

После ръцете ми отскокнаха свободни встрани и аз се стоварих назад върху леглото на майка ми. Мъничка дупчица, сякаш начернена с върха на молив, бе издълбана сред дясната ми длан.

— Как се чувстваш?

— Добре.

Но не беше вярно. Чувствах се ужасно.

— Кой колеж каза, че си посещавала?

Отговорих.

— Аха! — Лицето на доктор Гордън се озари от бавна, почти тропическа усмивка. — Там по време на войната имаше ЖАК, нали?

Кокалчетата по ръцете на майка ми бяха станали восъчнобели през този час на чакане, сякаш кожата по тях се бе износила. Погледът й се отмести от мен към доктор Гордън и той навярно бе кимнал или се бе усмихнал, защото лицето й се успокои.

— Още няколко шокови сеанса, мисис Грийнуд — чух го да казва, — и вярвам, че ще констатирате чудесно подобрение.

Момичето все още седеше на столчето до пианото и разкъсаните нотни листове се бяха проснали в краката му като мъртви птици. То ме погледна, погледнах го и аз. Очите му се свиха. То ми се изплези.

Майка ми тръгна с доктор Гордън към изхода. Аз се позабавих отзад и когато бяха с гръб към мен, извърнах се към момичето, подпрях уши с палци и направих гримаса. То прибра езика си и лицето му се вкамени като на мумия.

Излязох навън на слънцето.

Петниста като пантера от шарената сянка на дърветата, черната многоместна кола фургон на Додо Конуей чакаше отпред.

Колата била първоначално поръчана от някаква богата дама с обществени ангажименти, цялата черна, без нито точица хром, с черна кожена тапицерия, но когато пристигнала, на дамата й се сторила потискаща. Пълно копие на катафалка, казала тя, и всички били на същото мнение, никой не искал да я купи; така семейство Конуей се сдобило с колата на намалена цена и спестило някой и друг долар.

Седнала отпред между Додо и майка ми, аз се чувствах скована и изтерзана. Колкото пъти се опитах да се съсредоточа, съзнанието ми се изплъзваше като кънкьор в безкрайно празно пространство и правеше там унесено своите пируети.

— Край вече с този доктор Гордън — казах, след като оставихме Додо и черната кола зад боровете. — Можеш да му се обадиш и да му кажеш, че няма да стъпя следващата седмица.

Майка ми се усмихна:

— Знаех, че момиченцето ми не е такова.

Аз я изгледах.

— Какво разбираш под „такова“?

— Като онези ужасни хора. Ужасните мъртъвци в тази болница. — Тя замълча. — Знам, че си готова да се излекуваш.

„КИНОЗВЕЗДА НЕ ИЗДЪРЖА СЛЕД 68-ЧАСОВА КОМА“

Рових из чантичката си сред листчетата хартия, козметичния комплект, черупките от фъстъци, дребните монети и синята кутийка с деветнайсет ножчета за бръснене „Жилет“, докато измъкнах снимката, която си бях направила същия следобед в брезентовата палатка на оранжеви и бели ивици.

Поставих я до мътната снимка на умрялото момиче. Приличахме си и в устата, и в носовете. Единствената разлика бе в очите. Очите на моменталната снимка гледаха, очите на снимката във вестника бяха затворени. Но знаех, че дори очите на мъртвото момиче да бяха широко отворени, те щяха да ме гледат със същия мъртвешки, черен, празен поглед както тези от моменталната снимка.

Напъхах отново снимката си в чантичката.

„Ще остана на слънце на пейката още пет минути по часовника на оная сграда отсреща — казах си аз — и после ще отида някъде и ще го направя.“

Призовах своя малък хор от гласове.

Не изпитваш ли удоволствие от работата си, Естър?

Знаеш ли, Естър, притежаваш абсолютна нагласа на неврастеничка.

Така ти доникъде няма да стигнеш, така ти доникъде няма да стигнеш, така ти доникъде няма да стигнеш!

Веднъж, в една гореща лятна вечер, останах цял час да се целувам с един студент по право от „Йейл“, космат, с маймунска мутра, защото изпитвах състрадание към него, той беше толкова грозен, същински орангутан. Когато свършихме, той ми каза:

— Аз те разбрах, миличка. И на четирийсет години пак ще се правиш на скромна!

— „Притворно!“ — бе писал учителят ми по творческа композиция отстрани на моя разказ, озаглавен „Големият уикенд“.

Не знаех какво значи точно тази дума, затова я потърсих в речника.

Притворно — изкуствено, фалшиво.

Така доникъде няма да стигнеш.

Не бях спала цели двайсет и една нощи.

Мислех си, че най-красивото нещо на света е сянката, милионите й движещи се очертания и дълбини. Сенки имаше в чекмеджетата, в шкафовете, в куфарите, сенки имаше край къщите, дърветата и камъните, сенки има зад човешките очи и усмивки, сенки има — хиляди километри от сенки — и върху тъмната половина на Земята.

Загледах се в двете ивици лейкопласт с телесен цвят, които се кръстосваха върху десния ми прасец.

Тази сутрин поставих началото.

Затворих се в банята, напълних ваната с гореща вода и извадих ножче от кутийката „Жилет“.

Веднъж попитали някакъв стар римски или друг такъв философ как иска да умре и той отвърнал, че би разрязал вените си в топла вана. Струваше ми се лесно да си лежа във ваната и да гледам как от китката ми се разпуква алено цвете, струйка след струйка в чистата вода, докато потъна в сън под покривало, ярко като букет от макове.

Но когато пристъпих към действие, китката ми се стори толкова бяла и безпомощна, че не посмях да го извърша. Сякаш това, което исках да убия, не бе под кожата, в тънките сини вени, които пулсираха под палеца ми, а нейде другаде, на по-дълбоко, на по-скришно място, където бе безкрайно трудно да се добера.

Трябваше да извърша две движения. Едната китка, после другата. Или три движения, ако се смята смяната на ножчето от една ръка в друга. После трябваше да стъпя във ваната и да се излегна.

Застанах пред аптечката. Мога да се гледам в огледалото, докато го правя, все едно че наблюдавам някой друг в книга или в пиеса.

Но лицето в огледалото бе парализирано и неспособно да предприеме нищо.

После сметнах, че сигурно трябва да пролея малко кръв за опит, затова седнах на ръба на ваната и прехвърлих левия си глезен над дясното коляно. Вдигнах бръснача в дясната си ръка и го пуснах да падне сам върху прасеца ми като гилотина.

Не усетих нищо. После изпитах някаква дълбока, кратка тръпка и яркочервена жичка се надигна в отворчето на раната. Кръвта се събираше бавно, набъбваше като плод, сетне се изтърколи надолу по глезена ми и закапа в една от черните ми лачени обувки.

Реших да вляза в банята, но осъзнах, че е вече късно, бях изгубила в размотаване голяма част от сутринта, а майка ми скоро щеше да се върне и да ме завари, преди да съм издъхнала.

Затова лепнах лейкопласта върху порязаното, прибрах си ножчетата и хванах автобуса в единайсет и трийсет за Бостън.

— Жалко, маце, но за Затвора на Еленовия остров няма метро, той е на ничия земя.

— Не, не е на остров; бил е някога, но запълниха водата с пръст и сега е свързан със сушата.

— Няма метро.

— Трябва да отида там.

— Хей — дебелият от будката за билети погледна през решетката, — недей да плачеш. Какъв близък имаш там, пиленце, роднина ли?

Хората наоколо се бутаха и блъскаха в осветения мрак, забързани към влаковете, които с грохот пристигаха или потегляха за тесните като черва тунели под Сколи Скуеър. Усещах как сълзите се готвят да бликнат от присвитите ми очи.

— Там е баща ми.

Дебелият погледна към разписанието на стената в будката.

— Слушай сега — обясни той, — взимаш влака ей на оня коловоз и слизаш на Ориент Хайтс, а след това се качваш на автобус с табелка „Стрелката“. — И ми се усмихна. — Той ще те стовари право пред вратите на затвора.

— Ей, ти! — Млад човек със синя униформа ми махна от барачката.

Аз също му махнах и продължих да вървя.

— Ей, ти!

Спрях и се упътих бавно към барачката, която стърчеше като кръгла стаичка върху пустинята от пясъци.

— Хей, по-нататък не можеш да вървиш. Това е владение на затвора, достъпът е забранен.

— Мислех, че човек може да се движи навсякъде по брега — отвърнах аз. — Стига да не отива отвъд ивицата на прилива.

Човекът се позамисли.

— Но не по тоя бряг — отвърна той след малко.

Имаше приятно, ведро лице.

— Много ви е хубаво тук. Като в мъничка къщурка.

Той извърна глава и огледа стаичката с плетената черга и басмени перденца. Усмихна се.

— Имаме си даже кафениче.

— Аз някога живеех по тия места.

— Да не ме будалкаш? Аз самият съм роден и израснал в тоя град.

Погледът ми се плъзна отвъд пясъците към паркинга и решетките на вратата и покрай решетките на вратата към тесния път, ограден от океана, път, който водеше към някогашния остров.

Червените тухлени постройки на затвора ми се сториха дружелюбни, като сгради на крайморски колеж. Вляво, върху издута като гърбица морава, забелязах дребнички бели точици и мъничко по-големи розови точици, които се движеха насам-натам. Попитах пазача какво е това и той отговори:

— А, това са прасенцата и пиленцата.

Мислех си, че ако бях проявила разум да продължа да живея в тоя стар град, може би щях да срещна в училище тоя пазач на затвора, да се омъжа за него и да си народя куп малки дечица. Хубаво щеше да бъде — да живеем край брега с много дечурлига, прасенца и пиленца, деца, облечени с дрехи за пране, както се изразяваше баба ми, а аз, с дебели ръце, щях да седя в някоя кухня с ярък линолеум и да се наливам с кафета.

— Как може да се влезе в тоя затвор?

— Само с пропуск.

— Не, как вкарват човек вътре?

— Ох — пазачът се разсмя, — като откраднеш кола или обереш някой магазин.

— А вътре лежат ли убийци?

— Не. Убийците лежат по големите затвори.

— И какви още хора има тук?

— Ами в първия ден от зимата прибираме старите скитници около Бостън. Хвърлят някоя тухла в някой прозорец и ги прибираме да прекарат зимата на топло, вътре има телевизори, храна и в края на всяка седмица играят баскетбол.

— Това е хубаво.

— Хубаво е, ако ти харесва — отвърна пазачът.

Сбогувах се и понечих да си тръгна, като само веднъж се извърнах и погледнах през рамо. Пазачът все още стоеше на вратата на своята наблюдателница и когато се обърнах, той ми махна с ръка за сбогом.

Дънерът, на който седях, тежеше като олово и смърдеше на катран. Пясъчният насип се виеше към морето около високия хълм, където стърчеше сивият цилиндър на водната кула. При големи приливи насипът напълно изчезваше под водата.

Добре си спомнях този насип. В извивките си от вътрешната страна той даваше подслон на такива раковини, каквито не можеха да се намерят по цялото крайбрежие.

Раковините бяха плътни, гладки, дебели колкото палец и обикновено бели, макар понякога да се срещаха розово или прасковеножълти. Приличаха всъщност на най-обикновени черупки.

— Мамо, онова момиче още седи там.

Погледнах небрежно и видях малко червенокосо дете; теглеше го настрана от брега кльощава жена с остър, птичи поглед, червени шорти и престилка на бели и червени точки.

Не очаквах, че брегът ще бъде обсаден от летовници. За десетте години на моето отсъствие върху равните пясъци на „Стрелката“ като реколта безвкусни гъби бяха изникнали небесносини, розови и бледозелени барачки, а сребристите аероплани и продълговатите като пури дирижабли бяха отстъпили място на реактивни самолети, които разтърсваха покривите със своите гръмотевични полети над залива.

Бях единственото момиче на плажа с пола и високи токчета и изведнъж реших, че не трябва да се предавам. Бях си свалила лачените обувки, защото мъчително затъваха в пясъка. Доставяше ми наслада да си мисля, че след като умра, те ще останат тук, окачени на сребристия дънер, с носове, обърнати към морето като някакъв своеобразен компас на душата.

Опипах кутийката с ножчетата в джоба си.

И тогава се сетих, че съм адски глупава. Ножчетата бяха у мен, но нямах топла вана.

Намислих да си взема стая под наем. Сигурно има някъде пансиони из тия летни курорти. Но не носех багаж. Ще събудя подозрения. Освен това в пансионите разни хора непрекъснато искат да ползват банята. Едва ще имам време да го сторя и да стъпя във ваната, когато някой ще почне да хлопа на вратата.

Чайките крачеха вдървено на своите кокили по самия ръб на пясъчната ивица и мяукаха като котета. После запляскваха с криле и една по една се извисяваха в своите пепелявосиви одежди, кръжаха над главата ми и плачеха.

— Чуйте, леличко, по-добре се дръпнете от тук, приливът наближава.

Момченцето клекна на няколко крачки от мен. Вдигна заоблен, виолетов камък и го метна във водата. Морето го погълна със звучен плясък. После взе да рови наоколо си и чувах как сухите камъчета звънтят едно в друго като монети.

Намери някакво плоско камъче, плъзна го по неподвижната зелена повърхност и то подскокна цели седем пъти, преди да се изгуби от погледа.

— Защо не си вървиш вкъщи? — попитах го.

Момченцето запрати друго, по-тежко камъче. То потъна след втория подскок.

— Не искам.

— Майка ти ще те търси.

— Няма. — Стори ми се, че долових в гласчето му тревога.

— Ако си отидеш вкъщи, ще ти дам бонбончета.

Момченцето се примъкна по-близо.

— Какви бонбончета?

Знаех и без да поглеждам в чантичката си, че вътре има само черупки от фъстъци.

— Ще ти дам парички да си купиш бонбони.

— Артър!

Наистина някаква жена идеше откъм пясъчната дига, хлъзгаше се и явно проклинаше нещо, защото устните й мърдаха безшумно между звънките и властни викове:

— Ар-тър!

Тя заслони с ръка очите си, сякаш това би й помогнало да ни съзре в сгъстяващата се крайморска здрачина.

Забелязах, че любопитството у момченцето взе да охладнява, колкото по-осезателно се чувстваше присъствието на майка му. Започна да се преструва, че не ме познава. Изрита няколко камъчета, сякаш търсеше нещо, и се разкара.

Аз потреперих.

Камъните лежаха бодливи и студени под босите ми крака. Сетих се с умиление за черните си обувки на плажа. Една вълна се отдръпна като човешка ръка, после се протегна отново и докосна стъпалото ми.

Водната стихия сякаш се надигаше от самите недра на океана, където слепи бели риби идеха от големия полярен студ, водени от собствената си светлина. Виждах зъби от акула и кости от кит, безредно разпилени по дъното като надгробни плочи.

Чаках, сякаш морето щеше да реши вместо мен.

Втора вълна връхлетя върху краката ми, лизна ме с бяла пяна и студът се вкопчи в глезените ми с нетърпима болка.

Тръпки ме полазиха от ужас пред такава смърт.

Вдигнах чантичката си и закрачих обратно по студените камъни към мястото, където обувките ми бдяха на своя пост във виолетовия здрач.

13

„Разбира се, майка му го е убила.“

Погледнах в устата момчето, с което Джоди бе пожелала да ме запознае. Устните му бяха плътни и розови, а под копринената бялоруса коса се гушеше бебешко лице. Казваше се Кал, според мен това бе съкращение на друго, по-дълго име, но не се сещах за нищо, освен „Калифорния“.

— От къде си сигурен, че тя го е убила? — попитах аз.

Кал минаваше за много интелигентен; Джоди ми бе доверила по телефона, че е готин и ще го харесам. Зачудих се дали ще бъда вярна на своето старо „аз“, ако го харесам.

Невъзможно беше да отговоря на въпроса си.

— Ами, първо, тя казва: „Не, не, не“, а после казва „да“.

— Но след това отново казва: „Не, не!“

Лежахме с Кал един до друг върху хавлия на оранжеви и зелени райета на един мръсен плаж отвъд блатата при Лин. Джоди и Марк, момчето, за което се беше лепнала, плуваха. Кал не искаше да плува, приказваше му се и затова спорехме за оная пиеса, в която младежът открива, че страда от мозъчно заболяване, унаследено от скитанията на баща му с пропаднали жени, и накрая мозъкът му, който все повече се изражда, стига до такова състояние, че майка му започва да си мисли дали няма да бъде по-добре, ако го убие.

Имах подозрението, че майка ми се е обадила на Джоди и я е накарала да ме изведе, за да не кисна по цял ден в стаята си със спуснати транспаранти. Отначало не исках да изляза, защото си мислех, че Джоди ще забележи промяната в мен и от половин поглед всеки би открил, че аз самата съм останала без мозък в главата си.

Но в колата през целия път на север и после на изток Джоди се шегуваше, смееше се, бъбреше и не й правеше впечатление, че единственото, което произнасях, бе „Олеле!“, „По дяволите!“ или „Не думай!“.

Пекохме си наденици на обществените скари на плажа и наблюдавайки много внимателно Джоди, Марк и Кал, аз успях да препека своята наденичка точно колкото бе нужно, без да я изгоря или изпусна в жарта, от което се опасявах. А после, когато никой не ме гледаше, зарових наденичката в пясъка.

След като привършихме с обяда, Джоди и Марк хукнаха към водата ръка за ръка, аз се изтегнах по гръб, загледана в небето, а Кал продължи разговора за пиесата.

Единственото, което ме накара да запомня тази пиеса, бе това, че в нея имаше луд, а в съзнанието ми се запечатваше всичко, което бях чела за луди, останалото се изпаряваше.

— Но именно това „да“ е важно — говореше Кал. — Към това „да“ тя се връща и накрая.

Повдигнах глава и присвих очи към яркосинята тепсия на морето — яркосиня тепсия с ивица мръсно по края. Голяма заоблена сива скала, като половинка на яйце, се подаваше от водата на миля навътре от каменистия нос.

— Как смяташе тя да го убие? Забравила съм.

Не бях забравила. Прекрасно си спомнях, но исках да видя какво ще каже Кал.

— С морфин на прах.

— Знаеш ли дали има прахчета морфин в Америка?

Кал се позамисли за миг. После отвърна:

— Не вярвам. Изглежда ми ужасно старомодно.

Обърнах се по корем и присвих очи в обратната посока, към Лин. Прозрачна мараня се диплеше нагоре от огнищата на скарите и от жегата над пътя, а отвъд нея, като през завеса от бистра вода, долових мътните очертания на бензинови складове, фабрични комини, сондажни кули и мостове.

Всичко ми се струваше адска бъркотия.

Отново се обърнах по гръб и запитах с престорено равнодушие:

— Ако решиш да се самоубиеш, какво би направил?

Кал изглеждаше доволен.

— Често съм си мислил за това. Ще се гръмна в черепа.

Бях разочарована. Пистолетът подхождаше за мъж. И таз добра, да хвана в ръка огнестрелно оръжие! Но дори да докопам пистолет, пак няма да знам към коя част от себе си да го насоча.

Бях чела по вестниците за хора, опитали се да се гръмнат, само че вместо да свършат със себе си, засягали някой важен нерв и се парализирали или пък обезобразявали лицето си, но оцелявали, спасени от хирурзи като по чудо от неизбежната смърт.

Рисковете на огнестрелното оръжие ми се струваха огромни.

— С какво точно оръжие?

— С ловджийската пушка на баща ми. Той я държи заредена. Ще трябва само да вляза в кабинета му някой ден — Кал насочи пръст към слепоочието си, комично сгърчи лице — и щрак! Воднистите му очи се разшириха и той ги опули срещу мен.

— Баща ти живее ли близо до Бостън? — запитах нехайно.

— Ами. В Клактън-он-Сий. Той е англичанин.

Джоди и Марк дотърчаха ръка за ръка, заизцеждаха се и отърсваха водните пръски от себе си като две влюбени кученца. Не ми се искаше да има толкова хора наоколо, затова се изправих и престорено се прозинах.

— Май ще отида да поплувам.

Присъствието на Джоди, Марк и Кал бе започнало да ме гнети като огромен дървен пън, притиснал кордите на пиано. Боях се, че всеки момент ще престана да се владея и ще започна да бръщолевя как не мога да чета, не мога да пиша и как вероятно съм единственият човек, стоял буден цял месец, без да се сгромоляса от изтощение.

Имах чувството, че от нервите ми се вдига пушек, както от скарите и нагрятия от слънцето път. Целият пейзаж — плажът, носът, морето и скалата — трептеше пред очите ми като театрална завеса.

Чудех се в коя ли точка на пространството глупавата, фалшива синева на небето става черна.

— Ти също ще плуваш, нали, Кал? — Джоди игриво го побутна.

— Оооох. — Кал скри лице в хавлията. — Студено е.

Аз се запътих към водата.

Не знам защо, но в ярката безоблачна светлина на пладнето водата ми се струваше приветливо и подканващо гостоприемна.

Помислих си, че удавянето може би е най-приятният начин да умреш, а изгарянето — най-мъчителният. Някои от тия бебета под стъклените похлупаци, които Бъди Уилард ми показваше, имали хриле, казваше той. Развитието им минавало през фаза, когато били също като риби.

Малка, мръсничка вълна, понесла книжки от бонбони, обелки от портокали и водорасли, обгърна нозете ми.

Пясъкът зад гърба ми глухо заскърца и Кал ме достигна.

— Хайде да поплуваме ей до оная скала. — И посочих навътре.

— Да не си луда? Това е повече от миля.

— А ти какво си? — запитах. — Да не би пиле?

Кал ме хвана за лакътя и ме блъсна в морето. Когато водата стигна до кръста ни, той ме потопи надолу. Аз изскокнах на повърхността, цапайки с ръце, солта дразнеше очите ми. Долу водата бе зелена и полупрозрачна като кварцов кристал.

Започнах да плувам в опростен „кучешки“ стил, като насочвах лицето си към скалата. Кал се носеше в бавен кроул. След малко вдигна глава и изплю струйка вода.

— Не мога повече. — Задъхваше се тежко.

— Добре тогава. Връщай се.

Реших да плувам навътре, докато не ми останат сили да се върна. Порех водата упорито, а сърцето ми бумкаше в ушите като глух мотор.

Аз съществувам, аз съществувам, аз съществувам.

Тая сутрин бях направила опит да се обеся.

Веднага щом майка ми отиде на работа, изнизах копринения шнур от жълтата й хавлия и в кехлибарения полумрак на спалнята завързах шнура на възел, който местеше положението си нагоре-надолу. Това ми отне доста време, тъй като бях непохватна и не знаех как да постигна желания възел.

После затърсих удобно място да прикача въжето.

Лошото бе, че нашата къща имаше неподходящи тавани. Бяха ниски, бели и гладко гипсирани, без никаква греда, без никакво осветително тяло. С носталгия си спомних за къщата на баба ми, която тя продаде и дойде да живее при нас, а после при леля Либи.

Къщата на баба ми бе построена в изящния стил на деветнайсети век с високи тавани и масивни конзоли за полилеи, с високи шкафове с обковки и с таванско помещение, където никой никога не стъпваше, натъпкано с куфари, кафези за папагали, шивашки манекени; покривните греди бяха дебели като корабни мачти.

Но къщата бе стара и баба ми я продаде, а не знаех друг да има такава къща.

След като се мотах известно време отчаяно и коприненият шнур се влачеше зад мен като котешка опашка, без да открия място да го закача, седнах на ръба на леглото на мама и се опитах яко да затегна шнура около врата си.

Но щом успявах да го стегна здраво, в ушите си усещах силно налягане, лицето ми се наливаше с кръв, ръцете ми отмаляваха, разхлабвах въжето и отново идвах на себе си.

Тогава открих, че тялото ми използва най-различни дребни трикове, като например да прави ръцете ми безволеви в критичната секунда, с което винаги се спасяваше, докато зависеше ли всичко от мен самата, бих предала богу дух за по-малко от миг.

Просто трябваше да го издебна от засада с всичкия си останал разум, иначе то щеше да ме прикове в глупавия си капан и да ме държи безсмислено в себе си още петдесет години. И когато хората открият, че разсъдъкът ми се е изпарил, което щеше неминуемо да стане рано или късно въпреки тактичното мълчание на майка ми, щяха да я убедят да ме даде в клиника за душевноболни, за да ме лекуват.

Само че моят случай беше неизлечим.

Бях си купила няколко книжки върху психопатологията и сравнявах своите симптоми със симптомите от книгите; моите симптоми напълно съответстваха на най-тежките случаи.

Единственото нещо, което можех да чета, освен скандалните вестници, бяха тия книжки по психопатология.

Сякаш в създанието ми бе останала някаква тесничка пролука, през която да попия всичко необходимо за моя случай, за да сложа край на живота си по най-подходящия начин.

Питах се след неуспешния опит да се обеся дали не трябва да се откажа и да се обърна към лекари, но веднага си спомних за доктор Гордън и неговата частна машина за шокове. Пипнат ли ме веднъж, щяха да я прилагат върху мен безспир.

Представях си как майка ми, брат ми и приятелите ще ме посещават ден след ден с надежда да открият подобрение. Постепенно визитите щяха да се разреждат и посетителите да изгубят всякаква надежда. Щяха да остареят. Щяха да ме забравят.

Щяха също и да обеднеят.

Отначало ще искат да се радвам на най-добрите грижи, затова ще изсипят всичките си пари по частни клиники като тази на доктор Гордън. Накрая, когато парите им свършат, ще бъда прехвърлена в държавна болница със стотици хора като мен, наблъскани в огромна клетка в някакво мазе.

Колкото по-безнадежден е случаят ти, толкова по на скришно място те натикват.

Кал се връщаше, а аз продължавах да плувам напред.

Гледах го как бавно се изтегля от дълбокото море. На фона на жълто-кафявия пясък и на зеленикавите крайбрежни вълнички тялото му за миг ми заприлича на разполовен бял червей. После то изпълзя от зеленото, стъпи на кафеникавото и се изгуби сред десетките други червейчета, които се гърчеха или полюшваха между морето и небето.

Порех водата с ръце и ритах с крака. Яйцевидната скала не ми изглеждаше по-близо сега, отколкото преди, когато я гледахме с Кал от брега.

След малко реших, че е безсмислено да плувам чак до скалата, защото тялото ми щеше да се възползва да се изкачи и изтегне на слънцето и да събере сили за обратния път.

Тогава оставаше единствено да се удавя тук и в тоя миг.

Затова спрях.

Прибрах ръце до гърдите, потопих глава и се гмурнах, използвайки ръцете си да оттласквам водата встрани. Морската бездна напираше върху тъпанчетата и сърцето ми. Завъртях се като перка стремглаво надолу, но преди да разбера къде съм, водата ме изплю отгоре на слънце, светът наоколо искреше като сини, зелени и жълти полускъпоценни камъни.

Отърсих водата от очите си.

Дишах тежко като след голямо напрежение, но се носех по повърхността без усилие.

Гмурнах се веднъж, после втори път, но все изхвърчах над водата като тапа.

Сивата скала ми се присмиваше, поклащайки се спокойно като шамандура.

Разбрах, че съм изгубила този шанс.

Поех курс назад.

Цветята ми кимаха като засмени, разбиращи деца, когато ги возех по коридора.

Чувствах се глупаво в своята сиво-зеленикава униформа на доброволка и съвсем ненужна, не като лекарите и сестрите в техните бели престилки, нито пък като санитарките в кафяви дрехи, с парцали и кофи с нечиста вода, които ме подминаваха безмълвно.

Ако ми плащаха, макар и малко, щях да приема сериозно тази работа, но за това, че разнасях цяла сутрин списания, бонбони и цветя, получавах само безплатен обяд.

Майка ми казваше, че лекът за тия, които прекалено много мислят за себе си, е да се грижат за хора далеч по-зле от тях. Затова Тереза уреди да се зачисля като доброволка в нашата местна болница. Трудно беше да се вредиш, тъй като за тая работа се натискаха всички от Младежкия съюз, но сега за мой късмет повечето от тях бяха по курорти.

Надявах се да ме изпратят в отделение с много тежко болни, които биха прочели на безмълвно каменното ми лице, че им желая доброто, и биха проявили благодарност. Но старшата на доброволките, общественичка от нашата църква, ми хвърли един поглед и отсече: „Ти в родилното.“

Изкачих с асансьора трите етажа до родилното отделение и се представих на старшата сестра. Тя ми повери количката с цветята. Трябваше да разнасям определени вази до определени легла в определени стаи.

Но още преди да стигна до вратата на първата стая, забелязах, че много от цветята са клюмнали и покафенели по краищата. Стори ми се обезсърчително за една жена, на която предстои да ражда, да види как някой пльосва до нея грамаден букет от мъртви цветя, затова подкарах количката към един умивалник в нишата на коридора и започнах да изхвърлям увехналите.

После прочистих всички, които бяха почнали да вехнат.

Наоколо нямаше кошче за отпадъци, затова смачках извадените цветя и ги натъпках в дълбокия бял умивалник. Той бе хладен като гробница. Усмихнах се. Сигурно по тоя начин нахвърлят труповете в болничната морга. Моята постъпка, в умален вид, подражаваше действията на лекари и сестри.

Отворих вратата на първата стая и влязох, влачейки количката. Там наскачаха сестри и неясно си спомням някакви етажерки и аптечки.

— Какво искате? — строго попита една. Не можех да ги различавам, толкова си приличаха.

— Разнасям цветята.

Сестрата положи длан върху рамото ми и ме изведе от стаята, направлявайки количката със свободната си, обиграна ръка. Разтвори летящите врати на съседна стая и ми кимна да вляза. След това изчезна.

Чувах далечен кикот зад себе си, после вратите се затвориха и го прекъснаха.

В стаята имаше шест легла, във всяко по една жена. Всички седяха и плетяха или разглеждаха списания, навиваха си косите или бъбреха като папагали.

Бях си ги представяла, че спят или лежат, тихи и бледи, така че мога да се промъкна спокойно на пръсти, да поставя вазата с номерче, написано с мастило и залепено със скоч, до леглото със същия номер, но още преди да успея да се ориентирам, една ведра и енергична блондинка с остро, триъгълно лице ми махна.

Приближих се към нея, оставяйки количката насред стаята, но тя направи нетърпелив жест и разбрах, че иска да докарам и количката.

Примъкнах количката до леглото й със сговорчива усмивка.

— Хей, къде е моята ралица? — И едра, отпусната жена от отсрещното легло ме обгърна с орлов поглед.

Остроликата блондинка се наведе над количката:

— Жълтите ми рози са тука — каза тя, — но са омесени с някакъв противен ирис.

Други гласове се присъединиха към тях. Бяха груби, силни, пълни с укор.

Отворих уста да обясня, че изхвърлих купчина увехнали ралички в умивалника, а някои от вазите прочистих, защото изглеждаха жалки, с толкова малко живи цветя, затова съм подбрала от други букети да ги запълня, но в тоя момент летящите врати се разтвориха и сестрата нахълта да види каква е тая врява.

— Чуйте, сестра, имах голямо букетче ралички, което Лари ми донесе снощи.

— Тя ми е омърляла жълтите рози.

Разкопчах тичешком зелената униформа, свалих я и я напъхах в умивалника сред мъртвите цветя. После хукнах по страничното безлюдно стълбище, като вземах по две стъпала наведнъж, и без да срещна жива душа, се озовах на улицата.

— В каква посока са гробищата?

Италианецът с черното кожено яке спря и посочи алеята зад Методистката църква. Бях методистка през първите девет години от живота си, преди баща ми да умре, после се преместихме тук и станахме унитарианци.

Преди да стане методистка, майка ми е била католичка. Баба ми, дядо ми и леля Либи все още бяха католици. Леля Либи се отказала от католическата вяра заедно с майка ми, но сетне се влюбила в един италианец католик и отново се върнала в лоното на католицизма.

Напоследък и аз си мислех да се прехвърля към католическата църква. Знаех, че католиците смятат самоубийството за ужасен грях. Ако е наистина така, те, изглежда, си имат средство да ме разубедят.

Естествено, аз не вярвах в задгробния живот, нито в девственото зачатие, нито в Инквизицията, нито в непогрешимостта на дребничкия папа с лице на маймунка, нито в нещо друго от такъв характер, но не биваше да позволя на свещеника да го разбере, просто трябваше да се съсредоточа върху своя грях и той ще ми помогне да се покая.

Бедата беше там, че църквата, католическата в това число, не може да запълни целия ти живот. Няма значение колко коленичиш и се молиш, все пак трябва да се храниш три пъти на ден, да си някъде на служба и да живееш на този свят.

Реших да проверя трябва ли дълго да си католичка, преди да станеш монахиня, и запитах майка ми, която очаквах да ми отговори най-точно.

Майка ми се изсмя.

— Да не мислиш, че ще вземат някоя като теб, без подготовка, право от улицата? Трябва да знаеш от игла до конец всички катехизиси и символи и твърдо да вярваш в тях. За момиче с твоята нагласа!

И все пак си представих как отивам при някой бостънски свещеник — непременно от Бостън, защото не исках никой от моя град да знае, че съм мислела да се самоубия. Свещениците са страхотни клюкари.

Ще бъда цялата в черно, с мъртвешки бледо лице и ще се хвърля в нозете му с думите: „О, отче, помогнете ми!“

Но така си фантазирах, преди хората да почнат да ме заглеждат по особен начин, както ония сестри в болницата.

Бях напълно убедена, че католиците не приемат смахнати монахини. Мъжът на леля Либи веднъж разказваше шеговито за някаква монахиня, изпратена при Тереза за преглед. Тая монахиня чувала неспирно акорди на арфа в ушите си и нечий глас, който повтарял „Алилуя!“. Само че при обстойния разпит на лекаря признала, че не е съвсем сигурна дали гласът казва „Алилуя“ или „Аризона“. Защото тя била от Аризона. Май свършила в лудницата.

Дръпнах черното було до брадичката си и пристъпих през железните врати. Не беше ли неестествено, че през цялото време, откакто баща ми лежеше в тия гробища, никой от нас не го бе посетил? Майка ми не ни беше завела на погребението, защото тогава бяхме още малки, а тъй като той почина в болница, и гробът, и дори неговата смърт винаги са ми се стрували нереални.

Напоследък бях тласкана от силно желание да изкупя пред баща си всичките години на небрежност към него и да захвана да поддържам гроба му. Някога бях негова любимка и бе редно аз да се заема с тези ритуали, за които майка ми нехаеше.

Мислех си, че ако татко беше жив, щеше да ме научи на всичко за насекомите — неговата специалност в университета. Също щеше да ме научи немски, гръцки и латински, които владееше, и може би щях да стана лутеранка. В Уисконсин баща ми е бил лутеран, но в Нова Англия тази секта не била на мода и станал греховен лутеран, а накрая, както казваше майка ми, върл атеист.

Гробищата Ме разочароваха. Простираха се извън града в ниска местност, нещо като долчинка за изхвърляне на отпадъци, и като се разхождах по пътеките между гробовете, долавях миризмата на застоялите солени тресавища в далечината.

Старата част на гробищата си я биваше, с овехтели плоски надгробни камъни и проядени от лишеи паметници, но скоро открих, че баща ми трябва да бе погребан в новата част. За умрелите след деветстотин и четирийсета.

Надгробните плочи в новата част бяха груби и евтини, само тук-там се срещаше гроб, ограден с мрамор, като овална вана, пълна със смет, а отгоре, там, където би трябвало да се намира пъпът на покойника, стърчаха ръждясали метални съдинки и затъкнати в тях пластмасови цветя.

Ситен дъждец заромоли от свъсеното небе и станах още по-потисната.

Никъде не можех да открия баща си.

Ниски парцаливи облаци се носеха откъм хоризонта над морето, отвъд тресавищата и дървените барачки по брега. От дъждовните капки черната мушама, която бях купила тая сутрин, потъмня още повече. Лепкава влага взе да се просмуква в тялото ми.

Бях попитала продавачката:

— Непромокаема ли е?

А тя отвърна:

— Никой дъждобран не е непромокаем. Те са само импрегнирани.

А когато я запитах какво значи импрегниран, тя ме посъветва да си купя чадър.

Но за чадър не ми достигнаха пари. Недоумявам как нюйоркският ми капитал се стопи само за автобусни билети до Бостън и обратно, за фъстъци, за вестници, за книгите по психопатология и за разходки до стария ми роден град край морето.

Бях решила, че ще направя това, когато изхарча парите от банковата си сметка, и ето — последните хвръкнаха тази сутрин за черната мушама.

Тогава видях гроба на баща ми.

Беше съвсем сбутан до един друг гроб, като в благотворителен приют, където няма място за всички желаещи. Плочата бе мраморна, розово напъстрена като консервирана сьомга и върху нея се четеше само името на баща ми и две дати, разделени от мъничко тире.

Оставих долу до плочата измокрената китка азалии, които накъсах от един храст при входа на гробището. Изведнъж коленете ми се подгънаха и аз се отпуснах върху прогизналата трева. Не можех да разбера защо плача толкова горчиво.

Сетих се, че никога не бях плакала за смъртта на баща ми.

Майка ми също не беше плакала. Тя просто се усмихна и каза, че татко щастливо се е избавил, като е умрял, иначе цял живот щял да остане сакат и инвалид, а той не би могъл да го понесе и би предпочел смъртта.

Опрях лице в гладката повърхност на мрамора и с ридания изплаках загубата на баща си под студения, солен дъжд.

Знаех точно как да го направя.

В момента, когато гумите на колата изскърцаха по чакълестата настилка и шумът от мотора затихна, аз скочих от леглото и бързо намъкнах бялата блуза, зелената щампосана пола и черната си мушама. Тя все още беше влажна от вчерашния дъжд, но скоро това нямаше да има никакво значение за мен.

Слязох на долния етаж, взех бледосин плик от масата в трапезарията и написах на гърба с едри, старателно изрисувани букви: „Отивам на дълга разходка“.

Подпрях бележката така, че майка ми да я види веднага щом влезе.

После се изсмях.

Бях забравила най-важното.

Изтичах горе и дотътрих един стол до шкафчето на майка ми. Стъпих на него и напипах малката зелена касичка на най-горната полица. Бих могла с голи ръце да отскубна металния капак, но исках да върша всичко спокойно и организирано.

Изтеглих най-горното дясно чекмедже на бюрото и измъкнах синята кутийка за бижута от тайното й скривалище под напарфюмираните ирландски ленени кърпички. Взех мъничкото ключе, прикачено за тъмното кадифе. Отключих касичката и извадих пълен флакон лекарство. Имаше повече хапчета, отколкото се надявах.

Бяха най-малко петдесет.

Ако чаках майка ми да ми дава по едничко всяка вечер, ми трябваха петдесет нощи, за да се запася с достатъчно количество. А след петдесет нощи колежът щеше да започне, брат ми щеше да се върне от Германия и ще е твърде късно.

Закопчах отново ключето в кутията за бижута сред безредие от евтини верижки и пръстени, оставих кутийката в чекмеджето под кърпичките, върнах касичката на полицата над шкафа, преместих стола върху килимчето точно на мястото, откъдето го бях взела.

После слязох в кухнята. Пуснах чешмата и си налях пълна чаша. Взех чашата и флакона с хапчетата и отидох в мазето.

Мътна, убита светлина се процеждаше между пречките на прозорците. Зад нефтената горелка в стената зееше тъмна дупка, по-ниска от човешки бой, която извиваше навън към прохладната пътека на двора и се губеше от очи. Заслонът е бил пристроен към къщата, след като изкопали мазето, и се издигаше точно над този таен процеп в земните недра.

Купчина стари загнили пънове за камината запречваха отвора. Аз ги избутах настрани. Закрепих чашата и флакона върху хоризонталната повърхност на един пън и започнах да се прехвърлям.

Доста време изгубих, докато намъкна тялото си в дупката, но накрая, след многократни опити, успях и се свих в бездната на мрака като трол.

Земята под босите ми крака изглеждаше дружелюбна, но студена. Почудих се колко ли време е минало, откакто тоя къс земя не е видял слънце.

После, един след друг, примъкнах тежките, покрити в прах пънове пред самото гърло на дупката. Тъмата бе плътна и мека като кадифе. Пресегнах се за чашата и флакона и внимателно, на колене, с приведена глава, запълзях към най-отдалечената стена.

Паяжини докосваха лицето ми меко като нощни пеперуди. Пристегнах плътно до себе си черната мушама като своя скъпа сянка, отворих флакона и бързо загълтах хапчетата едно по едно с едри глътки вода.

Отначало не почувствах нищо, но когато стигнах дъното на флакона, червени и сини светкавици започнаха да се стрелкат пред очите ми. Флаконът се изплъзна от ръцете ми и аз се отпуснах на земята.

Тишината се оттегли, оголвайки морските камъчета, раковините и всички прогнили отломки от моя живот. Тя се натрупа нейде в периферията на зрението ми и после като отприщен, стремителен поток връхлетя върху ми и ме понесе в сън.

14

Цареше непрогледен мрак.

Усещах тъмнината и нищо друго, главата ми се надигна и я опипа като червей. Някой някъде стенеше. После огромна, плътна тежест се стовари върху лицето ми като каменна грамада и стенанието престана.

Тишината отново забушува, сетне утихна, както мътната вода успокоява веднага повърхността си, като пуснеш в нея камък.

Облъхна ме хладен вятър. Понесоха ме с чудовищна бързина по някакъв тунел навътре към земните недра. После вятърът спря. Чуха се боботене и тътен, сякаш множество гласове спореха и протестираха в далечината. Постепенно глъчката затихна.

Някакво длето дълбаеше в окото ми, появи се процеп със светлина като отворена рана, но тъмнината го запечата отново. Опитах да се търкулна с гръб към светлината, но нечии ръце притискаха крайниците ми като с окови и не можех да помръдна.

Помислих, че се намирам в някаква подземна камера, озарена от ослепителни светлини, и тази камера е пълна с хора, които, кой знае защо, не искат да ме пуснат.

После длетото задълба отново, светлината скокна в главата ми и през плътната, топла и влакнеста тъма нечий глас извика:

— Мамо!

Въздухът струеше и галеше лицето ми.

Долових контури на стая, голяма стая с разтворени прозорци. Възглавницата се бе вдлъбнала под главата ми, тялото ми плуваше без наслада между тънки чаршафи.

Почувствах топлина, нещо като ръка върху челото си. Трябва да съм лежала на слънце. Ако си отворех очите, щях да видя форми и цветове, надвесени върху ми като медицински сестри.

Отворих очи.

Цареше пълен мрак.

Някой до мен дишаше.

— Не мога да виждам — казах аз.

Един бодър глас отвърна в тъмата:

— Има толкова слепи хора по тоя свят. Все някога ще се ожениш за някой мил слепец.

Човекът с длетото се завърна.

— Защо се мъчите? — попитах. — Няма смисъл.

— Не бива да говорите така. — Пръстите му опипаха огромната, болезнена подутина над лявото ми око. Нещо ме отпусна и се появи нащърбен процеп от светлина като дупка в стената. Зад него надникна ръката на човека.

— Виждаш ли ме?

— Да.

— Виждаш ли нещо друго?

Тогава си спомних.

— Нищо не мога да видя. — Процепът се стесни и помръкна. — Аз съм сляпа.

— Глупости! Кой ти каза?

— Сестрата.

Човекът изпъшка. Завърши превръзката над окото ми.

— Ти си късметлия, момиче. Зрението ти е абсолютно незасегнато.

— Имаш посещение.

Сестрата ме погледна лъчезарно и изчезна.

Майка ми пристъпи усмихната към леглото. Носеше рокля с изрисувани по нея морави каручки и изглеждаше ужасно.

Следваше я високо, голямо момче. Отначало не можах да го позная, тъй като окото ми едва се отваряше, но после видях, че е брат ми.

— Казаха, че си искала да ме видиш.

Майка ми приседна на ръба на леглото и сложи ръка върху крака ми. Беше изпълнена с любов и укор, затова исках да си върви.

— Не съм казвала такова нещо.

— Казаха, че си ме викала. — Майка ми бе готова да заплаче. Лицето й се свъси и затрепери като бледо желе.

— Как си? — попита брат ми.

Погледнах към майка.

— Все така.

— Имате посетител.

— Не искам никакви посетители.

Сестрата забързано излезе и зашепна нещо на някого в коридора. После влезе отново.

— Настоява много да ви види.

Погледнах към двата жълти крака, стърчащи от непознатата бяла копринена пижама, която ми бяха навлекли. Кожата отпуснато се поклащаше при всяко мое движение, сякаш в нея нямаше мускули, а отгоре й бодеше стърнище къси, гъсти, черни косми.

— Кой е той?

— Някакъв познат.

— Как се казва?

— Джордж Бейкуел.

— Не познавам никакъв Джордж Бейкуел.

— Той казва, че ви познава.

Сестрата отново изчезна и някакво много познато момче влезе с думите:

— Ще имаш ли нещо против, ако седна на крайчеца на леглото ти?

Беше с бяла престилка и от джоба му се подаваше стетоскоп. Сметнах, че е някой познат, предрешен като доктор.

Бях решила да си покрия краката, ако някой влезе, но вече бе твърде късно. Оставих ги да си стърчат както си бяха — грозни и отблъскващи.

„Това съм аз — мислех си. — Такава съм.“

— Спомняш ли си кой съм, Естър?

Погледнах косо към момчето през процепа на здравото си око. Другото още беше затворено, но очният лекар твърдеше, че след няколко дни ще се оправи напълно.

Момчето ме наблюдаваше, сякаш бях ново екзотично животно в зоопарка, и едва се сдържаше да не се разсмее.

— Спомняш ли си кой съм, Естър? — Произнасяше думите бавно, както се говори на тъпо дете. — Аз съм Джордж Бейкуел. Посещаваме една и съща църква. Едно време ти беше приятелка на моя съквартирант в Амхърст.

Чак сега горе-долу го наместих в съзнанието си. Той витаеше мъгляво из периферията на спомените ми — физиономия, която никога не бих се потрудила да свържа с име.

— Какво правиш тука?

— Резидент[1] съм в тая болница.

Нима бе възможно тоя Джордж Бейкуел да стане лекар така внезапно? Чудех се. Още повече че въобще не ме познаваше. Просто е искал да види как изглежда момиче, достатъчно смахнато, за да посегне на живота си.

Извърнах лице към стената.

— Махай се! — извиках. — Върви по дяволите и не се връщай повече!

— Искам да получа огледало.

Сестрата си тананикаше унесено, докато отваряше чекмедже след чекмедже и натъпкваше новите дрехи — бельо, блузи, поли и пижами, — които майка ми бе донесла в черното лачено куфарче.

— Защо не мога да получа огледало?

Бях облечена в роба на сиви и бели райета, същински дюшеклък, препасана с широк, лъскав, червен пояс, и ме бяха подпрели в един фотьойл.

— Защо?

— Защото е по-добре за теб. — Сестрата хлопна капака на куфарчето с лек трясък.

— Ама защо?

— Защото не изглеждаш особено хубава.

— О, нека само да се видя!

Сестрата въздъхна и отвори най-горното чекмедже. Извади голямо огледало с дървена рамка в същия тон като дървото на бюрото и ми го подаде.

Отначало не схванах нищо. Това въобще не беше огледало, а снимка.

Не можеше да се каже дали лицето на снимката е мъж или жена, защото косата му бе обръсната и отново покарала като четинеста пилешка перушина. Половината от лицето на снимката бе мораво и обезформено в оток, по края моравото преминаваше в зеленикаво и после в пепелявожълто. Устните бяха бледокафяви с розова рана във всеки ъгъл.

Най-изумителното в това лице бе неестественото съчетание на всевъзможни ярки цветове.

Усмихнах се.

Устата на снимката също се разтегна в усмивка.

Миг след трясъка влезе още една сестра. Хвърли поглед към строшеното огледало, после към мен, изправена над слепите бели късове, и избута младата сестра вън от стаята.

— Нали ти казвах — чух думите й.

— Аз само…

— Нали ти казвах!

Слушах без особен интерес. Всеки може да изпусне огледало. Не разбирах защо трябваше толкова да се вълнуват.

Другата, по-старата сестра, влезе отново. Застана със скръстени ръце и поглед, вперен в мен.

— Седем години нещастна любов.

— Какво?

— Казах — сестрата повиши тон, сякаш говореше с глух — седем години нещастна любов.

Младата сестра се върна с лопата и метла и взе да събира блестящите отломки.

— Това е суеверие — отвърнах аз.

— Аха — сестрата се обърна към другата, коленичилата, сякаш не бях в стаята. — Там, където ще я приберат, хубавичко ще се погрижат за нея!

От задния прозорец на линейката гледах как пред погледа ми се нижат познати улици и потъват в зелената лятна далечина. От едната страна седеше майка ми, от другата — брат ми.

Преструвах се, че не разбирам защо ме преместват от нашата болница в градската, за да видя какво ще ми обяснят те.

— Искат да те прехвърлят в специално отделение — каза майка ми. — В нашата болница такова отделение няма.

— Тук ми харесваше.

Майка ми сви устни.

— Тогава би трябвало да се държиш по-добре.

— Какво?

— Не трябваше да чупиш огледалото. Тогава може би щяха да те оставят.

Но, разбира се, знаех, че огледалото нямаше нищо общо с моя случай.

Седях в леглото, завита до шия.

— Защо да не ставам? Аз не съм болна.

— Визитация — отвърна сестрата. — Може да се става само след визитация. — Дръпна встрани завесите на леглото и видях на съседното легло една дебела млада италианка.

Италианката имаше венец от стегнати здрави букли, които започваха от челото й, издигаха се в помпозен купол и се спускаха като каскада надолу по гърба й. Както и да се помръднеше жената, тази внушителна прическа също се задвижваше, сякаш бе изработена от твърда черна хартия.

Жената ме погледна и се изкикоти.

— Защо си тук? — Не дочака отговор. — Аз съм тук заради моята френско-канадска свекърва. — Тя се изкикоти отново. — Мъжът ми знае, че не мога да я понасям, и пак я кани да ни идва на гости, а когато пристигне, езикът ми изскача и не мога да го спра. Откараха ме в „Бърза помощ“ и от там ме пъхнаха тук — тя понижи глас — заедно с лудите. — После попита: — А твоят случай какъв е?

Извърнах към нея лицето си с моравия оток и зеленото око:

— Аз опитах да се самоубия.

Жената ме изгледа. После чевръсто измъкна от нощното си шкафче някакво филмово списание и се престори, че чете.

Летящите врати срещу леглото ми се разтвориха и вътре нахълта цял отряд млади момчета и момичета в бели престилки, водени от по-възрастен, прошарен мъж.

Всички се усмихваха с широки изкуствени усмивки. Скупчиха се пред моето легло.

— Как се чувствате тази сутрин, мис Грийнуд?

Опитах се да отгатна кой от всички бе продумал.

Мразя да отговарям на тълпа от хора. Когато разговарям с група хора, трябва да избера един, комуто да отвръщам, и докато говоря, чувствам как останалите ме наблюдават и набират нечестно предимство. Мразя също хората да ми задават жизнерадостни въпроси, когато знаят, че се чувствам като в ада, а отгоре на това да очакват отговор „чудесно“.

— Чувствам се отвратително.

— Отвратително! Хм! — каза някой и едно от момчетата наведе глава с лека усмивка. Друг надраска нещо в бележника си. Трети изписа на лицето си непроницаемост и важно попита:

— А защо се чувствате отвратително?

Помислих си, че някои от момчетата и момичетата в тая пъстра група можеха да бъдат колеги на Бъди Уилард. Може би знаеха, че го познавам, и им беше любопитно да ме видят, а после щяха да клюкарстват помежду си. Исках да съм на място, където никой познат не би могъл да дойде.

— Не мога да спя…

Прекъснаха ме:

— Но сестрата каза, че през последната нощ сте спали.

Огледах този полукръг от ведри, непознати лица.

— Не мога да чета. — Повиших тон. — Не мога да ям. — Обаче изведнъж се сетих, че откакто бях постъпила тук, се хранех с хищен апетит.

Лицата от групата се бяха извърнали от мен и си шушукаха тихичко. Най-накрая пристъпи прошареният мъж.

— Благодаря ви, мис Грийнуд. След малко ще ви прегледа един от нашите лекари.

После групата се премести към леглото на италианката.

— А вие как се чувствате днес, мисис… — попита някой и името й прозвуча дълго и пълно с „л“-та, нещо като Томолило.

Мисис Томолило се изкиска:

— О, чудесно, докторе. Чудесно. — После понижи глас и прошепна нещо, което не можах да чуя. Един-двама от групата погледнаха към мен. Някой каза:

— Добре, мисис Томолило. — А друг дръпна завесите между нашите две легла като бяла стена.

Седях на крайчеца на дървена пейка в затревения правоъгълник между четирите тухлени стени на болницата. Майка ми с роклята на моравите каручки седеше на другия край. Беше облакътила глава на ръката си, показалецът й опираше в бузата, а палецът — под брадичката.

Мисис Томолило седеше с някакви тъмнокоси, смеещи се италианци на съседната пейка. Тя имитираше всяко движение на майка ми. В момента беше опряла показалец в бузата и палец под брадичката, а главата й бе извърната умислено на една страна.

— Не мърдай — тихо казах на майка си. — Оная жена те имитира.

Майка ми се обърна да я погледне, но мисис Томолило светкавично отпусна в скута дебелите си ръце и енергично заговори с приятелите си.

— Ами, не е така — отговори майка ми. — Тя дори не ни обръща внимание.

Но в мига, когато майка ми се загледа в мен, мисис Томолило опря пак пръсти точно като нея и ми хвърли злобен, подигравателен поглед.

Зелената трева бе побеляла от лекари.

През цялото време, докато седяхме в тесния конус на слънцето, което грееше над високите тухлени стени, разни доктори пристигаха и се представяха. „Аз съм доктор Еди-кой си, аз съм доктор Еди-кой си.“

Някои бяха толкова млади, че не можеха да бъдат свестни лекари, а един от тях имаше странно име, нещо като доктор Сифилис. Затърсих подозрителни, измислени имена и наистина един тъмнокос лекар, също като доктор Гордън, само че чернокож, се приближи, каза: „Аз съм доктор Панкреас“, и разтърси ръката ми.

След като се представеше, всеки се отдръпваше на такова разстояние, че да ни подслушва, но не можех да предупредя майка ми, че лекарите записват всяка наша дума, че ще ни чуят, затова се наклоних и зашепнах в ухото й.

Майка ми рязко се отдръпна.

— О, Естър, бих желала да им помагаш. Те казват, че не искаш да им съдействаш. Че не искаш да разговаряш с никой от лекарите и не правиш нищо по трудотерапия…

— Трябва да се махна от тук — казах й многозначително. — Тогава ще се оправя. Ти ме напъха тук. Ти ще ме измъкнеш.

Мислех си, че ако успея да убедя майка ми да ме измъкне от болницата, ще мога да разчитам и на съчувствие от нейна страна, както онова момче в пиесата с мозъчното заболяване, да я накарам да проумее кое е най-доброто за мен.

За моя изненада майка ми каза:

— Добре, ще се помъча да те махна от тук, дори само и за да те прехвърля на по-добро място. Но ако наистина те измъкна от тук — тя сложи ръка върху коляното ми, — обещаваш ли ми да бъдеш добра?

Извих се настрани и се опулих право в доктор Сифилис, който стоеше до мен и си записваше всичко в мъничко, почти невидимо тефтерче.

— Обещавам! — изрекох съзаклятнически на висок глас.

Негърът буташе количката с храната в столовата. Психиатричното отделение в болницата беше много малко — само два коридора под формата на буквата Г, със стаи от двете страни и една ниша с легла зад трудотерапията, където бях аз; малкото пространство с масички и столове край прозореца в ъгъла на Г-то беше нашата всекидневна и трапезария.

Обикновено един сбръчкан старец разнасяше храната, но днес я караше негър. До него вървеше жена на сини, тънки като шило токчета и му казваше какво да прави. Негърът непрекъснато се хилеше и кискаше глуповато.

Донесе до нашата маса табла с три металически супника, покрити с капак, и започна шумно да ги плъзга по масата. Жената излезе от стаята и заключи вратата след себе си. При всяко хлопване на супник, на очуканите прибори или дебелите бели порцеланови чинии той се пулеше срещу ни с големи, въртящи се очи.

Можех да се обзаложа, че сме първите му луди.

Никой на масата не се помръдна да отхлупи супниците, а сестрата стоеше встрани и чакаше да види ще посегне ли някой, или тя да го стори. Обикновено мисис Томолило отхлупваше супниците и сипваше на всекиго като майка, но вече я бяха изписали и никой не проявяваше желание да я замести.

Аз умирах от глад, затова вдигнах капака на първия съд.

— Браво, Естър — със задоволство каза сестрата. — Сипи си малко фасул и го подай на останалите.

Сипах си чиния зелен фасул и подадох супника на грамадната червенокоса жена вдясно от мен. Днес за първи път пускаха червенокосата на масата. Бях я видяла само веднъж преди в дъното на Г-образния коридор, стоеше пред една отворена врата с решетки на четвъртитите, допълнително изрязани прозорци.

Тя крещеше и се смееше по най-грубиянски начин, потупваше бедрата си пред минаващите лекари, а прислужникът с бяла куртка, който се грижеше за болните от оня край на отделението, се бе облегнал на радиатора и се превиваше от смях.

Червенокосата изтръгна супника от ръцете ми и го изсипа до дъно в чинията си. Фасулените шушулки се издигнаха като планина пред нея и взеха да се свличат по скута й и по пода като твърди зелени сламки.

— О, мисис Моул! — тъжно възкликна сестрата. — По-добре да се бяхте хранили и днес в стаята си.

Тя върна голяма част от фасула й в супника, подаде го на съседната болна и отведе мисис Моул. По целия път към стаята си мисис Моул се извръщаше към нас, правеше ни разни подигравателни гримаси и издаваше гадни, мляскащи звуци.

Пристигна негърът и започна да обира празните чинии пред болни, които още не си бяха сипали да се хранят.

— Още не сме свършили — му казах. — Трябва да почакаш.

— Амиии! — Той облещи очи с престорено учудване. Обърна се назад. Сестрата още не се бе върнала от стаята на мисис Моул.

Негърът ми се поклони дръзко:

— Мис Говнянка! — едва чуто изрече той.

Вдигнах капака на втория супник и намерих макарони, студени като камък и залепнали един за друг в клеясала маса. Третият, последният супник бе пълен догоре с пържен зелен фасул.

Знаех чудесно, че на един обяд не се сервира два пъти фасул. Можеш да поднесеш фасул и моркови или фасул и грах, но никога фасул с фасул. Негърът просто се бе опитал да разбере доколко сме с всичкия си.

Сестрата дойде и негърът предпазливо се измъкна надалеч. Ядох пържен фасул, колкото можах. После станах от масата, минах така, че сестрата да не може да ме вижда от кръста надолу, и застанах зад негъра, който прибираше мръсните чинии. Изтеглих крак назад и му отперих силен и остър шут право в прасеца.

Негърът отскокна с писък и опули очи насреща ми.

— О, мис — простена той, като разтриваше крака си, — не биваше да правите това, не биваше.

— Точно това заслужаваш! — отговорих и впих очи в него.

— Днес не искаш ли да станеш?

— Не. — Сгуших се още по-дълбоко в леглото и издърпах завивката над главата си. После повдигнах едно ъгълче и надникнах оттам. Сестрата тръскаше термометъра, който току-що бе извадила от устата ми.

— Ето, вижте, нямам температура. — Бях погледнала термометъра, преди да дойде да го вземе, както винаги правех. — Виждате сама, нямам температура, тогава защо ми я мерите?

Исках да й обясня, че ако нещо в организма ми не е в ред, щях да се радвам, бих предпочела нещо в тялото да куца, отколкото в главата, но тая мисъл ми се стори сложна и изтощителна, затова замълчах. Само се зарових още по-дълбоко в леглото.

После усетих през завивката някакъв лек, досаден натиск до крака си. Надникнах. Сестрата бе оставила табличката с термометрите върху леглото ми и с гръб към мен сега мереше пулса на жената от съседното легло, заела мястото на мисис Томолило.

Някаква непреодолима палавост пламна в кръвта ми, възбуждаща и примамлива като сърбеж на клатещ се зъб. Прозинах се и се размърдах, сякаш се готвех да се извърна, после пъхнах крак под табличката.

— Ооо! — Викът на сестрата бе като вик за помощ. Другата сестра тутакси нахълта в стаята. — Виж какво направи!

Измъкнах главата си изпод завивките и погледнах от ръба на леглото. Около прекатурен емайлиран поднос блестяха като звезда тръбичките на термометрите, а капчиците живак потрепваха като божествена роса.

— Много съжалявам — казах. — Съвсем случайно.

Втората сестра впи в мен злобен поглед.

— Ти го направи нарочно. Видях те.

Тя бързо изтича и почти моментално двама санитари ме помъкнаха заедно с леглото към старата стая на мисис Моул, но преди това бях успяла да сграбча в шепи капчица живак.

Скоро след като заключиха вратата, видях лицето на негъра като намазана с петмез луна да се пули до решетките на прозорците, но се престорих, че не го забелязвам.

Открехнах малък процеп между пръстите си като дете със своя тайна и се усмихнах на сребърната топчица, ласкаво сгушена в шепата ми. Ако я изпуснех, тя щеше да се разбие на милион още по-дребни топчици, а ако ги съберях една до друга, те щяха отново да се слеят, без шев и пукнатина, в едно единно цяло.

Усмихвах се щастливо на малката сребърна топчица.

Не можех да си представя какво е станало с мисис Моул.

[1] Лице, което живее там, където работи. — Б.пр. ↑

15

Черният кадилак на Филомена Гини се плъзгаше невъзмутимо като официална кола сред претоварения трафик в пет часа следобед. Скоро щеше да премине по един от късите мостове, прехвърлени над Чарлс Ривър, и аз, без да се замислям, щях да отворя вратата и да се хвърля през потока от коли към перилата на моста. Един скок — и водата след това ще ме погълне.

Лениво нагъвах хартиената салфетка на топчици, големи колкото хапче, и дебнех шанса си. Седях по средата на задната седалка, майка ми от едната, брат ми от другата страна, и двамата леко наклонени напред като диагонални прътове през всяка от задните врати.

Пред себе си виждах дебелия врат на шофьора с цвят на месна консерва, сплеснат на сандвич между синята шапка и синьото сако на раменете, а до него като крехка екзотична птица — сребристата коса и смарагдовозелените пера на шапката на Филомена Гини, прочутата романистка.

Не ми беше съвсем ясно защо се появи мисис Гини. Знаех само, че се е заинтересувала от моя случай и че някога си, на върха на своята кариера, тя самата също е лежала в психиатрична клиника.

Майка ми беше разказала, че мисис Гини й телефонирала от Бахамските острови, когато прочела за моя случай в един бостънски вестник. В телеграмата мисис Гини попитала: „Има ли замесено момче в случая?“ Ако бях посегнала на живота си заради момче, мисис Гини естествено не би могла да помогне с нищо.

Но майка ми отговорила телеграфически: „Не, причина е болезнената амбиция на Естър. Мисли, че никога повече не ще може да пише.“

И така, мисис Гини долетя до Бостън, взе ме от претъпканото отделение на градската болница и сега ме отвеждаше в една частна клиника, където имало тревни площадки, игрища за голф, градини, също като извънградски клуб. Тя щеше да поеме разноските по лечението ми, все едно че съм на стипендия — докато лекарите там не подобрят състоянието ми.

Майка ми казваше, че съм трябвало да бъда благодарна. Тя вече изразходвала почти всичките си пари и ако не била мисис Гини, не знаела какво щяло да стане с мен. Аз обаче знаех. Щях да се намирам в голямата държавна болница, почти долепена до тая частна клиника.

Знаех, че трябва да съм благодарна на мисис Гини, само че сърцето ми не се вълнуваше. Дори да ми бе дала билет до Европа или за околосветско пътешествие, това нямаше да промени нещата ни на йота, защото, където и да се намирах — на палубата на кораб или в кафене из Париж или Банкок, — все щях да съм затисната под своя стъклен похлупак и да се задушавам в собствения си спарен въздух.

Синьото небе разтвори своя купол над реката, а реката бе осеяна с бели платна. Аз се приготвих, но майка ми и брат ми моментално хванаха дръжките на вратата. Гумите иззвънтяха по желязната скара на моста. Вода, платноходки, синьо небе и чайки, извисени горе в него, се стрелнаха пред погледа ми като композиция на отчайващо блудкава пощенска картичка, после преминахме отвъд.

Потънах в сивата плюшена тапицерия и притворих очи. Въздухът от стъкления похлупак ме затискаше отвсякъде и не ми позволяваше да мръдна.

Отново бях сама в стая.

Напомняше ми стаята в болницата на доктор Гордън — легло, бюро, гардеробче, маса, стол. Прозорец с мрежа, но без решетки. Стаята ми се намираше на първия етаж и прозорецът, малко над обсипана с борови иглички пътека, гледаше към дворче с горичка, заобиколено от червена тухлена ограда. Ако скокнех, нямаше дори да си ожуля коленете. Вътрешната страна на високия зид изглеждаше гладка като стъкло.

Неуспехът при прекосяването на моста ме беше обезкуражил.

Изпуснах отличен шанс. Водите на реката преминаха край мен като недокоснато питие. Подозирах, че дори майка ми и брат ми да не бяха там, пак нямаше да направя опит да скоча.

Когато се записвах в главната сграда на болницата, една стройна млада жена приближи и се представи:

— Аз съм доктор Нолан. Ще бъда лекуващият лекар на Естър.

Изненадах се, че ще имам за лекар жена. Не вярвах, че има жени психиатри. Тази жена представляваше кръстоска между Мирна Лой и майка ми. Беше с бяла блузка и дълга пола, стегната в талията с широк кожен колан, и модни, сърповидни очила.

Една сестра ме поведе през моравата към мрачната тухлена сграда, наречена „Каплан“, където щях да живея, но доктор Нолан не дойде да ме види, а вместо нея се изсипа цяла група непознати мъже.

Лежах си под плътното бяло одеяло, когато те нахлуха в стаята един след друг и се представиха. Не разбирах защо са толкова много, нито защо искат да ми се представят, затова реших, че ме проверяват дали забелязвам броя им, и станах предпазлива.

Най-накрая дойде един красив беловлас лекар, който обясни, че е директор на болницата. После заговори за пилигримите и индианците, а после и за другите, които владеели земите след тях, какви реки течали наоколо, кой построил първата болница, как тя изгоряла, кой построил следващата; започнах да си мисля, че изчаква да провери кога ще го прекъсна да му кажа, че всичко това за пилигримите и за реките е чиста глупост.

Но после прецених, че някои неща сигурно са истина, и реших да отбера кое е вярно и кое не, обаче преди да го сторя, той се сбогува с мен.

Почаках, докато гласовете на всички лекари замряха. Тогава отметнах бялото одеяло, нахлузих обувките си и излязох в коридора. Никой не ме спря, затова завих край ъгъла на моето крило и влязох в друг, по-дълъг коридор, край отворена врата на една трапезария.

Прислужница в зелена униформа подготвяше масите за вечеря. Имаше бели ленени покривки, чаши и книжни салфетки. Както катеричка скътва лешници за зимата, така аз скрих дълбоко в съзнанието си факта, че чашите са от истинско стъкло. В Градската болница ползвахме чаши от пресована хартия и нямахме ножове да режем месото. То винаги бе толкова преварено, че можехме да го накъсваме с вилица.

Накрая се озовах в обширна всекидневна с охлузени мебели и парцалив килим. Едно момиче с кръгло, бледо лице и късо подстригана черна коса седеше във фотьойл и четеше списание. Заприлича ми на моята бивша ръководителка от скаутската организация. Погледнах го в краката и естествено то носеше същите кафяви алпинки, които минават за спортни обувки, а връзките им завършват с по едно изкуствено жълъдче.

Момичето вдигна очи и се усмихна:

— Аз съм Валери. А ти коя си?

Направих се, че не чувам, и излязох от всекидневната. Разходих се до дъното на следващото крило. По пътя минах покрай врата, висока до кръста ми, зад която се виждаха няколко сестри.

— Къде са всички?

— Навън. — Сестрата пишеше едно и също нещо върху малки късчета скоч лепенки. Надвесих се през прозорчето на вратата и видях, че пише: „Е. Грийнуд, Е. Грийнуд, Е. Грийнуд“.

— Къде навън?

— О, на трудотерапия, на игрището за голф или за бадминтон.

На стола до сестрата забелязах купчина дрехи. Същите, които сестрата от първата болница беше наблъскала в черното лачено куфарче, когато счупих огледалото. Започна да лепи етикетчета по дрехите ми.

Върнах се във всекидневната. Не можех да разбера какво правят тук тези хора, след като играят голф или бадминтон. Сигурно не са истински болни, щом се занимават така.

Седнах недалеч от Валери и внимателно я наблюдавах. Да, все едно че се намира в скаутски лагер. Четеше парцалено копие на „Вог“ с дълбок интерес.

„Какво, по дяволите, търси в тая болница? — чудех се аз. — На нея й няма нищо.“

— Ще разрешиш ли да запаля? — И доктор Нолан се изтегна в един фотьойл до леглото ми.

Да, казах, обичам миризмата на тютюна. Щом пуши, помислих си, ще остане по-дълго. Сега за първи път бе дошла да разговаря с мен. Когато си излезе, отново ще потъна в обичайната празнота.

— Разкажи ми за доктор Гордън — изведнъж каза доктор Нолан. — Харесваше ли ти?

Изгледах я недоверчиво. Знаех, че всички лекари действат координирано и че някъде из тая болница, в някой скришен ъгъл, има същата машина като на доктор Гордън, готова да ме раздруса като дърво от ураган.

— Не, не мога да го понасям.

— Интересно. Защо?

— Мразя това, което ми направи.

— Какво ти направи?

Разказах на доктор Нолан за машината, за сините мълнии, за раздрусването, за грохота. Докато говорех, тя не мръдна във фотьойла си.

— Допуснали са грешка — промълви тя. — Не бива да е така.

Загледах я.

— Ако се направи както трябва, то е, все едно че те приспиват.

— Ако някой отново ми го приложи, ще се самоубия.

Доктор Нолан уверено отсече:

— Тук няма да ти прилагаме шоково лечение, а ако се наложи — коригира се тя, — ще те предупредя навреме и ти обещавам, че няма да е като онова, което си изпитала преди. Знаеш ли — привърши тя, — на някои хора дори им е приятно.

Когато доктор Нолан си отиде, на перваза на прозореца намерих кутийка кибрит. Не беше с нормални размери, а крайно мъничка. Отворих я, вътре имаше ред малки бели клечици с розови главички. Опитах да запаля една, но тя се разтроши в пръстите ми.

Не можех да си обясня защо доктор Нолан ми е оставила такова глупаво нещо. Може би искаше да провери дали ще й го върна? Внимателно скътах кибритчето в подгъва на новия си вълнен халат. Ако доктор Нолан ме попита за кибрита, ще й кажа, че съм сметнала клечките за захарни и съм ги изяла.

В съседната стая настаниха нова болна.

Тя бе единствената по-нова от мен в сградата, така че не можеше да знае колко тежко е заболяването ми, както знаеха останалите. Затова реших да вляза при нея и да се сприятелим.

Жената лежеше в леглото с лилаво-червена рокля, прихваната на врата с керамична брошка; роклята се спускаше до средата между коляното и обувките. Имаше ръждивочервена коса, вдигната на кок като на даскалица, и очила с тънки сребристи рамки, привързани за горното й джобче с черен ластик.

— Здравейте — казах с общителен тон и приседнах на ръба на леглото й. — Аз съм Естър, а вие коя сте?

Жената не помръдваше, само гледаше втрещено в тавана. Почувствах се оскърбена. Може би Валери или някой друг са успели да й кажат колко съм луда още щом е постъпила в болницата.

Една сестра подаде глава през вратата.

— А, дошла си да видиш мис Норис. Чудесно! — И отново изчезна.

Не знам колко време седях така, разглеждах жената в лилаво-червено и се чудех дали стиснатите й розови устни ще се разтворят, а ако се разтворят, какво ще изрекат.

Най-накрая, без да проговори и без дори да ме погледне, мис Норис преметна крака от другата страна на леглото, нахлузи високите си черни обувки с копчета и излезе от стаята. Помислих си, че иска да се отърве от мен по деликатен начин. Безшумно и на известно разстояние я последвах по коридора.

Мис Норис достигна вратата на столовата и се спря. По целия път се движеше с изумителна прецизност, като гледаше да стъпва с всеки крак точно по средата на кичестите рози, с които завършваше отстрани шарката на килима. Почака един миг и после внимателно прехвърли крак след крак през прагчето на вратата, сякаш се прекачваше през невидимо, високо до коляно препятствие.

Седна до една от кръглите маси и разгъна върху скута си кърпа за ядене.

— До вечерята има още час! — провикна се готвачката от кухнята.

Но мис Норис не отговори. Само гледаше благовъзпитано пред себе си.

Дръпнах един стол, седнах точно срещу нея и също разгънах кърпа. Не говорехме, само седяхме една срещу друга в сближаващо, сестринско мълчание, докато удари гонгът за вечеря.

— Легни — каза сестрата. — Ще ти бия още една инжекция.

Изтърколих се по корем на леглото и вдигнах полата си.

После смъкнах долнището на копринената пижама.

— Господи! Какво носиш под полата си?

— Пижама. Няма да се мъча да я обличам и събличам непрекъснато.

Сестрата се изкиска, после попита:

— От коя страна? — Това бе стара шега.

Надигнах глава и огледах голите си бутове. Бяха натъртени, с морави, зелени и синкави петна от предишните инжекции. Лявата страна ми се стори по-тъмна.

— Отдясно.

— Ти го каза. — Сестрата заби иглата и аз потрепнах не без удоволствие от лекото убождане. По три пъти на ден ме дупчеха с инжекции и около час след всяка ми даваха чаша сладникав плодов сок, като стояха до мен и чакаха да го изпия.

— Щастливка — каза Валери. — Ти си на инсулин.

— Няма резултат.

— О, почакай. При мен имаше. Кажи ми, когато усетиш реакцията.

Но аз, изглежда, въобще не получавах реакция. Само ставах все по-дебела и по-дебела. Вече почти изпълних новите, доста широки дрехи, които майка ми бе купила, и когато погледнех издутия си корем и наедрелите си бедра, си казвах: „Слава богу, че мисис Гини не ме е видяла в тоя вид — все едно че скоро ще раждам.“

— Виждала ли си белезите ми?

Валери повдигна черния си бретон и показа две избледнели резки отстрани на челото, сякаш там си беше пускала рога, но после ги е отрязала.

Разхождахме се из градината на болницата само двете заедно със спортния терапевт. Напоследък все по-често ме пускаха да се разхождам. На мис Норис въобще не й позволяваха да излиза.

Валери ми обясни, че мястото на мис Норис не е в „Каплан“, а в сградата за по-тежко болни, наречена „Уаймарк“.

— Знаеш ли какви са тези белези? — настояваше Валери.

— Не. Какви са?

— Правиха ми лоботомия.

Погледнах я със страхопочитание и чак сега си дадох отговор за нейното несмутимо, мраморно спокойствие.

— И как се чувстваш?

— Чудесно. Вече не се ядосвам. Преди бях непрекъснато разгневена. Тогава лежах в „Уаймарк“, а сега съм в „Каплан“. Пускат ме да ходя из града на покупки или на кино, със сестра, разбира се.

— Какво ще правиш, като излезеш от тук?

— О, няма да излизам — засмя се Валери. — Тук ми харесва.

— Днес те местим!

— Защо трябва да се местя?

Сестрата продължаваше пъргаво да отваря и затваря чекмеджетата, да изпразва гардеробчето и натъпква вещите ми в черното куфарче.

Реших, че е дошло време да ме местят в „Уаймарк“.

— Ами, преместват те просто в лицевата част на сградата — весело рече сестрата. — Там ще ти хареса. По-слънчево е.

Когато излязохме в коридора, видях, че мис Норис също се премества. Една сестра, млада и енергична като моята, стоеше пред вратата и помагаше на мис Норис да облече лилаво-червено палто с якичка от катерица.

Часове наред бях прекарала на пост край леглото на мис Норис, отказвайки се от развлечения като трудотерапия, разходки, бадминтон и дори седмичните филми, които ми доставяха наслада, само и само за да наблюдавам бледия безмълвен кръг на нейните устни.

Мислех си колко ли вълнуващо би било, ако тя разтвореше тези устни и заговореше и аз се втурнех навън в коридора, за да съобщя този факт на сестрите. Те щяха да ме похвалят, задето съм предразположила мис Норис, и може би щяха да ми разрешат да излизам в града на покупки или на кино — така бягството ми щеше да бъде обезпечено.

Но през всичките ми часове на стража мис Норис не изрече нито дума.

— Къде се местиш сега? — попитах я аз.

Сестрата прихвана мис Норис за лакътя и тя веднага се задвижи като кукла на колелца.

— Отива в „Уаймарк“ — тихо ми съобщи сестрата. — За съжаление не се премества като теб.

Загледах как мис Норис повдигна едното си стъпало, после другото, преодолявайки невидимото препятствие, което преграждаше вратата.

— Имам изненада за теб — каза сестрата, като ме настани в слънчевата стая в предното крило с изглед към кортовете за голф. — Днес дойде една твоя позната.

— Моя позната?

Сестрата се разсмя.

— Не ме гледай така. Тя не е полицай. — После, като видя, че си мълча, добави: — Казва, че ти е стара приятелка. Настанена е в съседната стая. Защо не й отидеш на гости?

Реших, че сестрата се шегува и че ако почукам на съседната врата и не чуя отговор, ще вляза направо и ще видя мис Норис в леглото, закопчана в лилаво-червеното си палто с катерича якичка, а устните й цъфтят като розова пъпка над безмълвната ваза на нейното тяло.

Но въпреки всичко отидох и почуках на съседната стая.

— Влез! — разнесе се весел глас.

Открехнах вратата и надникнах през процепа. Едро като кранта момиче в брич за езда, което седеше до прозореца, вдигна очи, усмихнато широко.

— Естър! — изрече го без дъх, сякаш бе тичала дълго, дълго време и тъкмо се бе спряла. — Колко се радвам да те видя. Казаха ми, че си тук.

— Джоун? — попитах колебливо, а после възкликнах: — Джоун! — със смут и недоумение.

Джоун грейна в усмивка, оголвайки своите едри, бляскави, безупречни зъби.

— Наистина съм аз. Знаех си, че ще се изненадаш.

16

Стаята на Джоун, с гардеробче, бюро, масичка, стол и бяло одеяло с голямо „К“ на него, бе точно копие на моята. Изведнъж ми дойде наум, че Джоун, като е научила къде съм, нарочно е наела стая в лудницата, ей така, за шега. Затова е казала на сестрата, че съм й приятелка. Никога не съм била близка с нея, имали сме само хладно, дистанцирано познанство.

— Как попадна тук? — свих се аз върху леглото на Джоун.

— Прочетох за теб — отговори тя.

— Какво?

— Прочетох за теб и избягах.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… — Джоун се изтегна в болничния фотьойл, облечен в басмен калъф на цветя. — Бях си намерила работа през лятото, работих за духовния глава на някакво братство като масоните, само че не бяха масони, и се чувствах отвратително. Имам болезнени кокалчета на палците на краката си и едва ходех, а през последните дни трябваше да нося гумени ботуши вместо обувки и можеш да си представиш как се отрази това на моя дух…

Помислих, че Джоун или е луда — да ходи с гумени ботуши на работа, — или се опитва да провери дали, ако наистина нещо ми хлопа, ще повярвам на приказките й. Още повече че такива кокалчета имат само старите хора. Реших да се престоря, че я вземам за луда, и да се нагаждам към нея.

— Винаги се чувствам кофти без обувки — подхвърлих с двусмислена усмивка. — Болят ли те много краката?

— Ужасно. А моят шеф току-що беше оставил жена си, но не можеше веднага да го признае и да поиска развод, защото това бе в противоречие с устава на братството. Той ми звънеше всяка секунда и щом се мръднех, краката ме свиваха адски, но в момента, в който седнех зад бюрото, шефът звънваше нетърпеливо да сподели поредното нещо, което му е скимнало…

— Защо не напусна?

— О, аз почти напуснах. Останах вкъщи в отпуск по болест. Никъде не излизах… С никого не се срещах. Напъхах телефона в едно чекмедже и въобще не го вдигах…

После моят лекар ме изпрати на психиатър в тая болница. Имах определен час, в дванайсет, и бях в ужасяващо състояние. Накрая, в дванайсет и половина, момичето от приемната ми съобщи, че докторът отишъл на обяд. И ме попита ще остана ли да чакам. Казах „да“.

— А той върна ли се? — Тая история изглеждаше доста оплетена, за да може Джоун да я съчини, но аз я подведох да видя какво ще излезе накрая.

— О, да! Бях готова да се гръмна, вярвай ми. Казах си: „Ако тоя доктор не направи чудо, това е краят“. Но служителката ме поведе по един дълъг коридор и като стигнахме до вратата, тя се обърна към мен: „Няма да имате нищо против, ако при лекаря има няколко студенти, нали?“ Можех ли да откажа? „А, нищо“, рекох аз. Влязох и видях девет чифта очи, вперени в мен… Девет чифта! Осемнайсет парчета!…

Е, ако служителката ми беше казала, че в стаята ще има девет души, щях моментално да си тръгна. Но бях влязла, късно бе да предприема каквото и да е. Пък и точно в тоя ден носех кожено палто…

— През август?

— О, това бе през ония студени, влажни дни и си мислех, ето първия ми психиатър — нали знаеш. Та тоя психиатър гледаше все в коженото ми палто докато говорех, и долавяше желанието ми да му платя половин такса за прегледа като учаща. Просто виждах банкнотите, изписани в очите му. И му разказах всичко от игла до конец — за кокалчетата, за телефона в чекмеджето и как съм искала да се убия… Тогава той ме накара да почакам навън, докато поговори за случая ми с другите, а когато ме повика вътре, знаеш ли какво ми каза?

— Какво?

— Скръсти ръце, погледна ме и каза: „Мис Гиринг, ние сме на мнение, че групова терапия ще ви подейства благоприятно.“

— Групова терапия? — Стори ми се, че съм прозвучала фалшиво, неестествено като ехо в празна стая, но Джоун не ми обърна никакво внимание.

— Точно така каза. Можеш ли да си представиш, да искам да се самоубия и да седна да си бъбря тъкмо за това с цяла сюрия непознати, повечето от които не са по-малко шантави от мен…

— Това е лудост. — Без да искам, бях започнала да се впрягам. — Това дори не е човешко.

— И аз така си казах. Прибрах се право вкъщи и написах на тоя лекар писмо. Едно хубавичко писъмце за това как човек като него не бива да се тика в работите на болни хора.

— А той отговори ли ти?

— Не знам. Това беше в деня, в който прочетох за теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Е, какво — продължи Джоун, — ами как полицията мислела, че си мъртва и така нататък. Даже съм си събрала изрезки.

Тя се надигна и от нея ме лъхна някаква остра конска миризма, от която ноздрите ме засърбяха. Джоун беше шампионка по стийпълчейз на годишните спортни състезания в колежа и се чудех дали не спи в конюшня.

Зарови в отворения си куфар и се върна с шепа изрезки от вестници.

— Ето на, погледни!

На първата изрезка се виждаше голяма, силно увеличена снимка на момиче с тъмни сенки около очите и тъмни устни, разтегнати в усмивка. Не можех да си представя къде е правена тая курвенска снимка, докато накрая забелязах обеците и огърлицата от „Блумингдейл“, сияещи с искристи бели отблясъци като изкуствени звезди.

„ИЗЧЕЗНАЛА СТИПЕНДИАНТКА. МАЙКАТА РАЗТРЕВОЖЕНА“

Текстът под снимката обясняваше как това момиче изчезнало от дома си на 17 август, облечено в зелена пола и бяла блуза, като оставило бележка, че излиза на дълга разходка. Когато мис Грийнуд не се върнала до полунощ, се казваше в съобщението, майка й се обадила в полицията.

На следващата изрезка бе отпечатана снимка на майка ми, брат ми и мен, и тримата усмихнати в задния ни двор. Не можех да се сетя кой беше правил и тази снимка, но после видях, че съм по дънки и бели гуменки и си спомних, че така ходех облечена в онова лято, когато берях спанака, че Додо Конуей се бе изтърсила в един горещ следобед и ни бе направила няколко снимки. Мисис Грийнуд помоли да бъде поместена тази снимка с надеждата, че тя ще събуди желание у дъщеря й да се върне.

„ОПАСЕНИЯ ЗА ИЗЧЕЗВАНЕТО НА СЪНОТВОРНИ ХАПЧЕТА ЗАЕДНО С МОМИЧЕТО“

Мрачна, среднощна снимка на десетина кръглолики мъже в гора. Онези, които бяха в края на редицата, ми изглеждаха някак странни и необикновено дребнички и чак после проумях, че това не са хора, а кучета. При търсенето на момичето са използвани кучета. Полицейският сержант Бил Хиндли споделя: „Работата не изглежда никак хубава.“

„МОМИЧЕТО НАМЕРЕНО ЖИВО!“

На последната снимка се виждаше полицай, който поднася към задната врата на линейката дълго, отпуснато, навито на руло одеяло, в чийто край виси обезобразена рошава глава. Надолу се разказваше как майка ми била в пералнята в мазето и доловила немощни стенания откъм отдавна неизползваната ниша…

Сложих изрезките върху бялата покривка на леглото.

— Вземи ги — каза Джоун. — Трябва да си ги запазиш в албум.

Сгънах изрезките и ги пъхнах в джоба си.

— Четох за теб — продължи Джоун. — Не само как са те открили, но и всичко преди това, после си събрах парите, взех самолет и дойдох в Ню Йорк.

— Защо в Ню Йорк?

— Просто реших, че ще е по-лесно да се убия в Ню Йорк.

— И какво направи?

Джоун се ухили глуповато и протегна ръце с дланите нагоре. Широки, червеникави бразди се диплеха по кожата на китките й като миниатюрна планинска верига.

— От какво са? — Чак сега почувствах, че с Джоун бихме могли да имаме нещо общо.

— Наръгах си юмруците през джама на съквартирантката ми.

— Каква съквартирантка?

— Старата, от колежа. Тя работи в Ню Йорк, а не можах да измисля къде другаде да отседна, след като бях останала почти без пари, и отидох при нея. Родителите ми ме откриха у нея — тя им писала, че се държа особено, баща ми пристигна и си ме отведе.

— Но сега ти няма нищо — констатирах аз.

Джоун ме изгледа с ясните си кристално сиви очи.

— Надявам се — каза тя. — Ти не си ли?

Бях заспала след вечерята.

Разбудих се от силен вик. Мисис Банистър, мисис Банистър, мисис Банистър, мисис Банистър. Щом се окопитих от съня, видях, че удрям с юмруци по един от стълбовете на леглото и крещя. Тънката, суха фигура на мисис Банистър, нощната сестра, се появи тичешком.

— Чакай, не искаме да чупиш леглото!

Тя разкопча каишката на часовника ми.

— Какво става? Какво се е случило?

Лицето на мисис Банистър се разкриви в усмивка.

— Ти получи реакция.

— Реакция?

— Да, как се чувстваш сега?

— Странно. Някак по-лека и въздушна.

Мисис Банистър ми помогна да седна в леглото.

— Ще се почувстваш още по-добре. След мъничко. Искаш ли чаша топло мляко?

— Да.

Когато мисис Банистър поднесе чашата към устните ми, разбърках горещото мляко с езика си и го опитах с наслада, както бебето опитва зърното на майка си.

— Мисис Банистър ми каза, че си получила реакция. — Доктор Нолан седна във фотьойла до прозореца и извади мъничка кутийка кибрит. Кутийката беше същата като онази, която бях скрила в подгъва на халата си. Дори за миг се почудих дали сестрата не я е намерила там и тихомълком я е върнала на доктор Нолан.

Доктор Нолан драсна клечица кибрит. Лумна топъл жълт пламък и тя го всмукна в цигарата си.

— Мисис Б. казва, че се чувстваш по-добре.

— Чувствах се наистина за известно време. Сега съм както преди.

— Имам новина за теб.

Зачаках. Всеки ден напоследък, не знам точно колко, прекарвах сутрин, следобед и вечер върху шезлонга в нишата, загърната в бялото си одеяло, и се преструвах, че чета. Имах мъглявото предчувствие, че доктор Нолан ми отпуска известен брой дни, след което ще каже също като доктор Гордън: „Жалко, не показваш никакво подобрение; според мен най-добре да преминем към шокова терапия…“

— Е, не искаш ли да я чуеш?

— Кое? — отвърнах глухо и се стегнах.

— Няма да допускаме при теб посетители известно време.

Зяпнах доктор Нолан с удивление.

— Това е чудесно.

— Предполагах, че ще останеш доволна. — Тя се усмихна.

После отместих очи към кошчето за отпадъци до бюрото ми. Доктор Нолан също погледна натам. От него стърчаха кървавочервените пъпки на десетина рози с дълги дръжки.

Тоя следобед майка ми бе идвала да ме види.

Тя бе само една брънка от дългата върволица посетители — бившия ми началник, дамата богословка, с която се разходихме в градината и тя ми говори за мъглата, дето в Библията се вдига от земята, че мъглата е грешка и бедите ми идват оттам, че вярвам в нея, но щом престана, тя ще се разпръсне и аз ще осъзная, че винаги съм била добре; учителят ми по английски от гимназията, който дойде и се опита да ме научи да играя на анаграми, понеже вярваше, че това ще съживи моя интерес към думите; и накрая самата Филомена Гини, която изрази недоволство от лечението, което ми прилагат, и непрекъснато втълпяваше това на персонала.

Ненавиждах тези посещения.

Седях си в къта за почивка или в стаята, а усмихнатата сестра се появяваше и обявяваше посетителите един след друг. Веднъж дори доведоха пастора на Унитарианската църква, когото никога не съм понасяла. Той през цялото време бе ужасно нервен и аз съзнавах, че ме мисли за безнадеждно откачена, защото му казах, че вярвам в пъкъла и че някои хора като мен например трябва да живеят в ада, преди да умрат, та да наваксат, тъй като ще го пропуснат след смъртта си, понеже не вярват в задгробния живот, и че всичко, в което вярва човек, се сбъдва след смъртта му.

Ненавиждах тези посещения — създаваха ми чувството, че гостите сравняват вида ми с мазна, щръкнала коса с предишния ми облик и с това, което те искаха да съм. Знаех, че си тръгват напълно смутени.

Бях сигурна, че ако ме оставят на мира, ще си поотдъхна.

Най-противна от всички бе майка ми. Тя никога не ме кореше, а непрекъснато ме умоляваше с печално изражение да й кажа какво лошо е сторила. Била сигурна, че докторите я мислели донякъде за виновна, защото й задавали разни въпроси относно хигиенното ми възпитание, а тя ме била възпитала съвършено още от дете и досега не съм й била създавала никакви грижи.

Днес следобед тя ми бе донесла розите.

— Запази ги за погребението ми — бях й казала.

Лицето й се сбърчи и тя едва не се разплака.

— Но, Естър, не си ли спомняш какъв ден е днес?

— Не.

Помислих си, че може би е Празникът на любовта.

— Твоят рожден ден.

Тогава именно скокнах и напъхах розите в кошчето.

— Глупаво беше от нейна страна — казах на доктор Нолан.

Тя кимна. Изглежда, разбираше какво имам предвид.

— Мразя я — казах и изчаках ударът да отзвучи.

Но доктор Нолан само се усмихна, сякаш нещо много, много я зарадва, и каза:

— Така и предполагах.

17

— Ти днес си истинска щастливка.

Младата сестра вдигна подноса от закуската и ме остави, загърната в бялото одеяло като пътник, който седи на корабната палуба, за да подиша морски въздух.

— Защо да съм щастливка?

— Ами не знам дали трябва да ти кажа, но днес ще те местят в „Белсайс“. — Сестрата ме загледа с очакване.

— „Белсайс“? Не мога да отида там.

— Защо?

— Не съм готова. Не съм достатъчно здрава.

— Напротив, съвсем си здрава. Щяха ли да те местят, ако не беше здрава?

След като тя излезе, аз се опитах да разгадая този нов ход на доктор Нолан. Какво се стараеше да докаже? Аз не се бях променила. Нищо не се бе променило. А „Белсайс“ бе отделението за най-възстановените. От него хората се връщаха направо на работа, в училище или по домовете си.

Джоун беше за „Белсайс“. Джоун с нейните книги по физика, с нейните голф клубове, ракети за бадминтон и задъхан глас. Джоун, която представляваше разделителната пропаст между мен и почти оздравелите. Откак тя напусна „Каплан“, аз последвах възхода й по стълбицата на заведенията за душевноболни.

Джоун имаше право на разходки, Джоун имаше право да ходи на покупки, Джоун имаше право да излиза из града. Тези вести за Джоун се трупаха на малка горчива буца в сърцето ми, макар да ги посрещах с привидна радост. Джоун бе сияйният двойник на моето предишно аз, нарочно създаден, за да ме преследва и измъчва.

Сигурно, докато стигнех до „Белсайс“, Джоун щеше вече да е на свобода.

Дано поне в „Белсайс“ забравя шоковата терапия. В „Каплан“ много от жените ходеха на шокови процедури. Веднага познавахме кои са били в шоковото, защото не закусваха с нас. Правеха им шоковете, докато ние закусвахме по стаите си, а после, кротки и изтощени, те идваха в хола, водени като прохождащи дечица от сестрите, и там им даваха да закусят.

Всяко утро, щом чуех сестрата да тропне с подноса по вратата, аз се изпълвах с безгранично облекчение, защото разбирах, че за днешния ден съм избягнала опасността. Недоумявах откъде доктор Нолан знае, че по време на шока болният заспива, когато на нея не са й го прилагали. Откъде знае, че болният не се прави на заспал, а през цялото време усеща в себе си непоносимия тътен и сините волтови дъги?

Звуци на пиано долетяха от дъното на коридора.

По време на вечерята стоях смирено, заслушана в разговорите на жените от Белсайс. Те всички бяха модно облечени, старателно гримирани, а някои бяха дори омъжени. Едни бяха ходили из града по покупки, други се връщаха от гостуване при близки и на вечерята непрекъснато си подхвърляха шеги и закачки, свързани с тези посещения.

— Ще звънна на Джек — заговори една жена на име Диди, — но се боя, че няма да си е вкъщи. Разбира се, знам точно къде да му позвъня, ако искам да го намеря. Там ще е с положителност.

Дребничката, жива блондинка на масата ми се засмя.

— Днес аз почти доведох доктор Лоринг, докъдето исках. — Сините й опулени очи се ококориха като на кукла. — Не бих имала нищо против да заменя стария Пърси за някой нов модел.

В отсрещния край на стаята седеше Джоун и поглъщаше с вълчи апетит своя колбас с печени домати. Тя се чувстваше съвсем добре сред тези жени, а към мен се отнасяше хладно, дори с леко презрение, като с по-нискостояща далечна позната.

Легнах си веднага след вечеря, но тогава чух звуците на пианото и си представих как Джоун, Диди и Лубел, блондинката, както и останалите клюкарстват и се смеят по мой адрес. Сигурно споделяха колко е отвратително да има сред тях такива като мен, когато истинското ми място е в „Уаймарк“.

Реших да сложа край на гадните им разговори.

Повлякох небрежно одеялото си като шлейф и тръгнах по посока на светлината и веселата глъчка.

До края на вечерта слушах как Диди дрънка на рояла някакви свои песнички, а останалите играеха бридж или си бърбореха също както в спалните помещения на колежа, само че възрастта на жените тук надхвърляше с десетина години студентската.

Една от тях — едра, висока, с прошарени коси и гръмлив дебел глас, казваше се мисис Савидж — е учила във „Васар“. Личеше си веднага, че е дама от висшето общество, защото говореше само за дебютантки. Май че имаше две или три дъщери, които тази година щели да са дебютантки, а тя им провалила дебютантския бал, като постъпила в приюта за душевноболни.

Диди свиреше една своя песен, наречена „Млекарят“, и всички твърдяха, че трябва да я публикува — щяла да стане много популярна. Отначало издрънкваше кратък мотив, който представляваше как малкото пони бавно удря с копитца в земята, сетне се разливаше нов мотив — млекарят си подсвиркваше, а после двата се преплитаха в един.

— Тази песен е много хубава — намесих се с непринуден тон.

Джоун се бе облегнала върху пианото и разлистваше последния брой на някакво модно списание, а Диди й се усмихваше, сякаш двете криеха някаква обща тайна.

— О, Естър — заговори Джоун и задържа броя в ръцете си, — нима това си ти?

Диди престана да свири.

— Дай да погледна.

Тя грабна списанието, загледа се в страницата, която Джоун й посочи, сетне отново погледна в мен.

— О, не е — каза Диди. — Не е тя положително. — Пак погледна към списанието и после към мен: — В никакъв случай!

— Ами, това си ти, Естър, нали? — повтори Джоун.

Лубел и мисис Савидж се понесоха към нас и давайки вид, знам за какво става дума, аз също се придвижих към пианото.

В списанието имаше снимка на момиче във вечерна рокля от пухкава бяла материя, без презрамки, устните му разтегнати докрай в усмивка, а около него цяла група момчета. Момичето държеше чаша с прозрачно питие и сякаш бе приковало поглед към нещо зад мен, малко вляво от рамото ми. Усетих във врата си лек дъх. Извърнах се.

Нощната сестра се бе приближила незабелязано и безшумно на меките си каучукови подметки.

— Без майтап — каза тя, — наистина ли си ти?

— Не, не съм аз. Джоун греши. Друго момиче е.

— О, кажи, че си ти! — извика Диди.

Но аз се направих, че не я чувам, и й обърнах гръб.

Лубел помоли сестрата да остане като четвърти играч на бридж и аз притеглих стола си да гледам, макар че си нямах понятие от бридж: в колежа не ми остана време да се науча, както си позволяваха това богатите момичета.

Зяпах в безизразните лица на попове, валета и дами и слушах как сестрата разказваше за трудния си живот.

— Вие, момичета, не знаете какво значи да работиш на две места — говореше тя. — Нощно време съм при вас…

Лубел се изкикоти:

— О, ние сме кротички. Най-добричките от всички, нали знаете?

— Вие наистина сте добри. — Сестрата почерпи всички с пакетче ментова дъвка и обели станиола от една розова дъвка за себе си. — Вие сте добри, само че ония откачалки от държавната болница ме съсипват от умора.

— И в двете клиники ли работите? — запитах с внезапен интерес.

— Казвам ви — сестрата ме погледна остро и веднага познах, че според нея нямам работа в „Белсайс“, — там не бихте издържали и един миг, лейди Джейн.

Стори ми се странно сестрата да ме нарича лейди Джейн, след като прекрасно знаеше истинското ми име.

— Защо? — продължавах да разпитвам.

— О, там не е така хубаво, както при вас. Тук е истински извънградски клуб. А ония там нямат нищичко. Нито трудова терапия, нито разходки…

— Защо да нямат разходки?

— Няма достатъчно пер-со-нал. — Сестрата спечели взятката и Лубел изпъшка. — Повярвайте ми, дами, когато събера достатъчно банкноти да си купя кола, напускам!

— И от тук ли ще напуснете? — полюбопитства Джоун.

— Естествено. Отсега нататък само на частно. Ако имам настроение…

Но аз бях престанала да слушам.

Реших, че сестрата е била инструктирана да ми подскаже моята алтернатива. Или трябваше да се възстановя, или щях да пропадам все повече и повече като изгаряща, а после изгоряла звезда от „Белсайс“ в „Каплан“, в „Уаймарк“ и накрая — след като доктор Нолан и мисис Гини се откажат от мен — ще стигна в държавната болница до нас.

Обвих се в одеялото и блъснах назад стола си.

— Студено ли ти е? — грубо попита сестрата.

— Да — отвърнах и тръгнах към коридора. — Вкочанясала съм от студ.

Събудих се топла и ведра в белия си пашкул. Сноп светлина от бледото зимно слънце блестеше ослепително в огледалото, в чашите на бюрото, в металните топки на вратата. През коридора долитаха ранните шумове от кухнята, където прислужниците приготвяха подносите със закуска.

Чух как сестрата почука на съседната врата, последната в коридора. Избоботи съненият глас на мисис Савидж и сестрата влезе със звънтящия поднос. Помислих си с лека тръпка на доволство за димящата синя порцеланова кана с кафето, синята порцеланова чаша и плътната синя порцеланова каничка за сметана с маргаритки по нея.

Бях започнала да се примирявам.

Щом ще пропадам, нека поне се отдам на малките удоволствия, докато мога да им се наслаждавам.

Сестрата почука на вратата ми и без да дочака отговор, влезе.

Беше нова сестра — те непрекъснато се сменяха, — с изпито, червеникаво лице, червена коса и едри лунички, които обсипваха кокалестия й нос. Не знам защо, но като видях тая сестра, сърцето ми се сви и чак когато прекоси стаята, за да дръпне зелените транспаранти, разбрах причината — в ръцете си не носеше поднос.

Зинах, за да попитам за закуската си, но веднага притихнах. Сестрата трябва да ме е сбъркала. С новите сестри това често се случва. Положително на някоя болна в „Белсайс“, която не познавам, й правят шокова терапия и съвсем допустимо сестрата ме е сбъркала с нея.

Изчаках я, докато завърши своя кръг из стаята, изопвайки, потупвайки, оправяйки бельото, а в коридора взе подноса за Лубел и се отправи към съседната стая.

Тогава нахлузих чехлите си, наметнах одеялото, защото утрото бе ведро, но много студено, и бързо се запътих към кухнята. Прислужница в розова престилка пълнеше от голям олющен чайник на печката наредените в редица сини порцеланови кафени канички.

Погледнах с любов към редицата чакащи подноси — белите книжни салфетки, сгънати в пръхкави, равни триъгълници, притиснати под сребърната вилица, белеещите се куполи на сварените яйца в сините чашки, грапавите стъклени чинийки с портокалов конфитюр. Трябва само да се пресегна, да поискам подноса си и светът за мен ще стане пак съвсем нормален.

— Станала е грешка. — Аз се надвесих над тезгяха и заговорих с тих, поверителен глас: — Новата сестра забрави да ми донесе подноса със закуската.

Насилих се да се усмихна весело, да покажа, че не се сърдя.

— Как се казвате?

— Грийнуд. Естър Грийнуд.

— Грийнуд, Грийнуд, Грийнуд. — Показалецът й, на който имаше брадавица, се хлъзна по списъка на пациентите в „Белсайс“, забоден с кабарче на стената. — Грийнуд днес няма закуска.

Стиснах перваза на тезгяха с две ръце.

— Трябва да има някаква грешка. Сигурна ли сте, че е Грийнуд?

— Сигурна — отсече решително прислужницата и в тоя миг влезе сестрата.

Тя хвърли въпросителен поглед от мен към прислужницата.

— Мис Грийнуд си иска подноса със закуската — поясни прислужницата, като отбягваше очите ми.

— О — усмихна ми се сестрата, — вие ще си получите подноса по-късно тази сутрин. Вие…

Не я дочаках да довърши. Закрачих машинално из коридора, не към моята стая, защото оттам щяха да ме отведат, а към нишата, много по-неприветлива от тази в „Каплан“, но все пак в тих ъгъл на коридора, където Джоун, Лубел, Диди и мисис Савидж нямаше да дойдат.

Свих се в най-отдалечения край на нишата и се завих през глава с одеялото. Не бях поразена толкова от шоковата терапия, а от наглото коварство на доктор Нолан. Аз харесвах доктор Нолан, аз я обичах, бях й гласувала безрезервно доверието си, бях й разказала всичко и тя ми бе обещала честно, че ще ме предупреди отдалече, ако трябва да ми прилагат шокови процедури.

Разбира се, ако ми беше казала снощи, щях да лежа будна цяла нощ, обзета от страх и лоши мисли, но до призори щях да се поуспокоя и подготвя. Щях да мина по коридора между двете сестри, покрай Диди и Лубел, покрай мисис Савидж и Джоун с достойнство, като човек, който хладнокръвно отива на екзекуция.

Сестрата се наклони над мен и ме извика по име.

Аз се дръпнах и се сгърчих още повече. Сестрата изчезна. Знаех, че ще се върне след минутка с двама грамадни яки санитари и те ще ме понесат, аз ще крещя и ритам, а останалите пациентки, стълпени в хола, ще се хилят злобно.

Доктор Нолан ме обгърна с ръка и ме притисна като майка.

— Вие обещахте да ми кажете! — разкрещях се срещу нея изпод обърканото одеяло.

— Но аз ти казвам — отвърна доктор Нолан. — Дойдох нарочно рано, за да ти кажа и сама да те отведа.

Загледах я през подпухналите си клепачи.

— А защо не ми казахте снощи?

— Мислех, че няма да мигнеш. Ако знаех…

— Вие обещахте да ми кажете…

— Слушай, Естър — поде доктор Нолан. — Аз ще дойда с теб. Ще бъда там през цялото време и всичко ще стане така, както ти бях обещала. Ще бъда до теб, когато се разбудиш, и пак аз ще те отведа обратно в стаята.

Погледнах я. Стори ми се много разтревожена.

Помълчах, после казах:

— Обещайте ми, че ще бъдете при мен.

— Обещавам…

Доктор Нолан извади бяла кърпичка и избърса лицето ми. После ме подхвана под ръка като стара приятелка, помогна ми да се изправя и тръгнахме по коридора. Одеялото се омотаваше в краката ми, затова го оставих да падне, но доктор Нолан се направи, че не забелязва. Минах покрай Джоун, която излизаше в тоя миг от стаята си, и й хвърлих многозначителна презрителна усмивка, а тя се шмугна вътре и изчака да отминем.

Доктор Нолан отключи една врата в дъното на коридора и ме поведе по някакви стъпала надолу към загадъчните подземни коридори, където сложна плетеница от тунели и проходи свързваше сградите на болницата.

Стените лъщяха, облицовани с бели клозетни плочки, и голи крушки висяха от черния таван. Носилки и колички стояха подпрени тук-там върху съскащите и гъргорещи тръби, които пълзяха и се разклоняваха по лъскавите стени в сложна нервна система. Бях увиснала върху ръката на доктор Нолан с цялата си тежест и от време на време тя ме притискаше окуражително.

Най-после стигнахме една зелена врата, на която пишеше с черни букви „Електротерапия“. Отдръпнах се, доктор Нолан почака. После казах:

— Хайде, всичко да се свършва! — И влязохме.

В чакалнята — освен нас с доктор Нолан — се намираха един блед пациент с вехт винен халат и придружаващата го сестра.

— Искаш ли да поседнеш? — Доктор Нолан посочи към дървена пейка. Краката ми бяха натежали като олово и сметнах, че ще бъде ужасно трудно да се повдигна после, когато дойдат хората от шоковото.

— Предпочитам да стоя.

Най-накрая една висока, зловеща жена с бяла престилка влезе от вътрешната врата. Мислех, че ще вкара мъжа с вълнения халат, защото той беше пръв, затова се стреснах, когато тя пристъпи към мен.

— Добро утро, доктор Нолан — каза жената и сложи ръка на рамото ми. — Това ли е Естър?

— Да, мис Хюи. Естър, това е мис Хюи, тя ще бъде много внимателна с теб. Разказала съм й всичко.

Имах чувството, че жената е висока над два метра. Тя приветливо се наклони към мен и забелязах, че лицето й, с два изхвръкнали напред зъба по средата, някога е било надупчено от гнойни пъпки. Напомняше ми карта на лунната повърхност с всичките й кратери.

— Мисля, че можем веднага да започнем, Естър — каза мис Хюи. — Мистър Андерсън не би имал нищо против да почака, нали, мистър Андерсън?

Болният не продума и така, обгърната от мис Хюи през рамо и последвана от доктор Нолан, аз влязох в кабинета.

Примижах, защото гледката ме ужасяваше, и през тесните отвори на очите видях високото легло с белите изопнати чаршафи, машината отзад и човека с маска на лицето зад машината — не можеше да се познае дали е мъж или жена, — както и други хора с маски от двете страни на леглото.

Мис Хюи ми помогна да се кача и да легна по гръб.

— Говорете ми — помолих аз.

Мис Хюи заговори с тих, успокояващ глас, втривайки някакъв мехлем на слепоочията ми, после прикачи малките електрически бутончета от двете страни на главата ми.

— Всичко ще мине чудесно, нищо няма да почувстваш, само лапни… — Тя постави нещо на езика ми, аз го лапнах в уплаха и тъмната река на мрака ме изличи, сякаш бях тебеширена чертичка върху черна дъска.

18

— ЕСТЪР!

Изплувах от дълбок, упояващ сън и първото нещо, което видях, бе лицето на доктор Нолан, разлюляно пред очите ми, което ме зовеше:

— Естър, Естър!

Потърках очи с вяла ръка.

Зад доктор Нолан зърнах тялото на жена в омачкан халат на черни и бели карета, захвърлена върху едно легло така, сякаш бе пусната от голяма височина. Но преди да доловя нещо повече, доктор Нолан ме изведе през една врата на чист въздух и открито синьо небе.

Страхът и напрежението бяха изчезнали. Чувствах се изненадващо спокойна. Стъкленият похлупак висеше на няколко стъпки над главата ми. Аз бях на открито, в пряк допир със свежия въздух.

— Стана така, както ти казах, нали? — запита доктор Нолан, докато крачехме обратно към „Белсайс“ по хрупкащите под нозете ни кафяви листа.

— Да.

— Ето, така ще бъде винаги — уверено каза тя. — Ще отиваш на шокова терапия три пъти седмично — вторник, четвъртък и събота.

Поех дълбока глътка въздух.

— Колко време?

— Това зависи — отвърна доктор Нолан — от теб и мен.

Хванах сребърния нож и счупих върха на вареното яйце. Оставих ножа и го загледах. Опитах се да си спомня защо толкова съм обичала ножове, но съзнанието ми се изплъзна от примката на мисълта и увисна като птичка насред празен небосклон.

Джоун и Диди стояха заедно на пейката до пианото и Диди учеше Джоун да свири втория глас на популярна песен, а тя свиреше първия.

Мислех си колко е печално, че Джоун има такъв конски вид, с едри зъби и очи като два изпъкнали сини камъка. Ами да, тя не би могла да задържи момче като Бъди Уилард. А мъжът на Диди сигурно живееше с някоя любовница, от което тя злобееше като стара, проскубана котка.

— И-мам пис-мо — припя Джоун и тикна рошавата си глава в стаята ми.

— Браво на теб — не отместих очи от книгата. Откакто свършиха шоковите сеанси след кратка поредица от пет и ми разрешиха да излизам в града, Джоун се въртеше около мен като огромна, задъхана плодова муха — сякаш сладостта на възстановяването беше нещо, от което тя можеше да смуче жизнени сокове дори от разстояние. Бяха й отнели книгите по физика, сиво-кафявите бележници със спираловидни телчета, изписани с лекции, които изпълваха стаята й, и я ограничиха да излиза само в парка.

— Не искаш ли да знаеш от кого е?

Джоун се вмъкна вътре и седна на леглото ми. Исках да й кажа да се маха, да върви по дяволите, защото тръпки ме побиваха от нея, но не можех да го сторя.

— Кажи. — Сложих пръст в книгата и я притворих. — От кого е?

Джоун измъкна от джоба на полата си бледосин плик и го размаха, сякаш за да ме подразни.

— Виж ти какво съвпадение! — възкликнах.

— Съвпадение?

Отидох до бюрото си, извадих един бледосин плик и го размахах пред Джоун като кърпичка при раздяла.

— И аз получих писмо. Любопитно дали са еднакви.

— Той е по-добре — каза Джоун. — Излязъл е от болницата.

Последва кратко мълчание.

— Ти ще се омъжиш ли за него?

— Не — отвърнах. — А ти?

Джоун се ухили едва доловимо.

— Аз въобще не съм го харесвала кой знае колко.

— Така ли?

— Да, харесваше ми семейството му.

— Искаш да кажеш мистър и мисис Уилард?

— Да. — Думите на Джоун пролазиха по гърба ми като мравки. — Обичах ги. Бяха толкова мили, толкова щастливи, не като моите родители. Аз често ги посещавах… — тя се спря — преди да се появиш ти.

— Съжалявам. — После добавих: — Защо не продължи да ги посещаваш, щом толкова си ги харесвала?

— О, не можех. След като ти вече се срещаше с Бъди… Щеше да изглежда… нали разбираш… смешно.

Позамислих се:

— Сигурно.

— А ти — поколеба се Джоун — ще му позволиш ли да те посети?

— Не знам. — В първия миг реших, че ще е отвратително Бъди да ме посети в лудницата — вероятно би дошъл само да злорадства и да си бъбри с докторите. Но после сметнах, че това е една възможност да го поставя на място, да го отхвърля въпреки факта, че нямам друг, да му кажа, че не съществува никакъв симултанен преводач, никой, но че и Бъди не е човек за мен, престанала съм да държа на него. — А ти?

— Да — задъхано отвърна Джоун. — Може би ще доведе и майка си. Ще го помоля да доведе майка си…

— Майка си?

Джоун се нацупи.

— Аз харесвам мисис Уилард. Тя е великолепна, великолепна жена. За мен е била истинска майка.

Представих си мисис Уилард с нейните пъстри вълнени костюми, огромни обувки и мъдрите й майчински сентенции. Мистър Уилард бе нейното момченце и гласът му бе тъничък и ясен като на дете. Джоун и мисис Уилард. Джоун… и мисис Уилард.

Тази сутрин бях почукала на вратата на Диди, за да й поискам няколко двугласни нотни листа. Почаках мъничко и тъй като никой не ми отговори, реших, че Диди е излязла, мога сама да си взема нотите от бюрото, затова натиснах бравата и влязох в стаята й.

В „Белсайс“, дори в „Белсайс“, вратите имаха ключалки, но болните нямаха ключове. Затворената врата означаваше уединение и се смяташе заключена. Човек почукваше веднъж, почукваше втори път и отминаваше. Точно това си спомних, като пристъпих в дълбоката, ухаеща на мускус тъма в стаята, където очите ми, заслепени от силната светлина в коридора, не видяха нищо.

Когато посвикнах с мрака, забелязах някаква фигура да се надига от леглото. После някой тихичко се изкикоти. Фигурата приглади косите си и две воднисти, прозрачни очи ме загледаха през здрача. Диди се отпусна отново върху възглавницата, босонога изпод зеления вълнен халат, и ме наблюдаваше с подигравателна усмивчица.

— Аз просто исках… — понечих да обясня.

— Знам — отвърна Диди. — Нотите.

— Здрасти, Естър — чак тогава проговори Джоун и грапавият й глас ме отврати. — Почакай ме, ще дойда да изсвирим втория глас заедно.

А сега Джоун заявяваше твърдо:

— Никога не съм харесвала Бъди Уилард. Той си въобразяваше, че знае всичко. Въобразяваше си, че знае всичко за жените…

Погледнах я. Въпреки отвращението ми, въпреки моята стара, закоравяла антипатия към нея Джоун ме удивяваше. Сякаш наблюдавах марсианец или някакъв особен вид пъпчива жаба. Мислите й не бяха мои мисли, нито чувствата й мои чувства, но ние твърде си приличахме, затова мислите и чувствата й ми се сториха уродливо, карикатурно отражение на моите.

Понякога се питах дали аз не съм сътворила Джоун. Друг път си мислех дали тя все още продължава да се напъхва при всяка криза в моя живот, за да ми напомня за онова, което някога съм била, за онова, което съм преживяла, и да навира своята съдба под носа ми, съдба, която толкова приличаше на моята.

— Не разбирам какво намират жените в другите жени — казах следобед в беседата си с доктор Нолан. — Какво една жена намира в друга, по-различно от това, което би открила в мъжа?

Доктор Нолан помълча. И каза:

— Нежност.

С това ми затвори устата.

— Аз харесвам теб — говореше Джоун. — Харесвам те повече от Бъди.

И се изтегна на леглото ми с глупава усмивка; тогава си припомних една скандална история в спалното помещение на колежа: дебело и невзрачно момиче от горните класове, с приветлив вид на матрона и с гърди, едри като на раждала жена, и една висока, кльощава първокурсничка, за която се говореше, че момчетата още след първата среща търсят най-различни хитри начини да я изоставят, започнаха често да се срещат. Двете бяха неразделни и дори тръгна клюката, че някой си ги бил видял да се целуват в стаята на дебеланата.

— Ама какво правеха? — бях попитала. Щом станеше дума за мъж с мъж и жена с жена, никога не можех да си представя какво вършат.

— Ооо! — бе възкликнала шпионката. — Мили седеше на стола, а Теодора лежеше в леглото и Мили галеше косите й.

Разочаровах се. Очаквах разкритие на необикновен грях. Чудех се дали всичко, което правят две жени помежду си, е да лежат и да се милват.

Естествено прочутата поетеса от моя колеж живееше с друга жена — ниска и възпълна стара дама, подстригана по мъжки, с научна степен по класическа литература. И когато казах на поетесата, че някой ден ще се оженя и ще си народя много деца, тя ме изгледа с разширени от ужас очи: „А какво ще стане с кариерата ти?“, ахна тя.

Главата ме заболя. С какво привличам тези чудати баби? Ето на — прочутата поетеса, Филомена Гини, Джей Сий, дамата богословка и кой знае още колко, всяка от които искаше да ме осинови посвоему, а в отплата за техните грижи и влияние да заприличам на тях.

— Харесвам те.

— Говориш грубо, Джоун — казах и взех книгата си. — Защото аз не те харесвам. Повръща ми се от теб, ако искаш да знаеш.

Излязох от стаята и оставих Джоун, просната като стара кобила напреки през леглото ми.

Чаках лекаря и се чудех дали не трябва да офейкам. Знаех, че това, което върша, е незаконно — поне в Масачузетс, защото щатът е пълен с католици, но доктор Нолан бе ми казала, че този лекар е неин приятел и е умен човек.

— За какво искате да ви приеме? — пожела да се осведоми енергичната администраторка с бяла униформа, отмятайки името ми в бележника.

— Как за какво? — Не очаквах, че друг, освен лекаря би ми задал подобен въпрос, а общата чакалня бе пълна с пациентки за други кабинети, повечето бременни, и усещах погледите им върху моя плосък, девствен корем.

Администраторката ме погледна и аз се изчервих.

— Само преглед, така ли? — вежливо запита тя. — Питам, за да знам как да ви таксувам. Учаща ли сте?

— Да-а.

— Тогава половин цена. Пет долара вместо десет. Да ви напиша ли квитанция?

Готвех се да кажа домашния си адрес, където вероятно щях да се намирам, когато пристигне сметката, но изведнъж си представих, че майка ми ще отвори плика и ще разбере за какво е тази сметка. Единственият друг адрес, който притежавах, бе безличният номер на пощенска кутия, използван от хора, които не желаят да се разгласява фактът, че живеят в приют за душевноболни. Но се изплаших, че администраторката може да разпознае номера, затова казах:

— Не, по-добре веднага да платя — и отброих пет банкноти от пачката в чантичката ми.

Петте долара бяха част от тези, които Филомена Гини ми бе изпратила като подарък, стимулиращ оздравяването ми. Недоумявах какво би казала, ако разбереше за каква цел съм използвала парите й.

Независимо дали щеше да разбере или не, Филомена Гини ми откупваше свободата.

— Ако има нещо, което ненавиждам, това е мисълта, че мога да съм под властта на мъж — бях казала на доктор Нолан. — Мъжът няма никакви тревоги на тоя свят, докато в мен ще расте дете и като огромен остен ще ме ръчка напред.

— Би ли постъпвала по-различно, ако не трябва да се тревожиш за бебе?

— Да — отвърнах, — но… — И разказах на доктор Нолан за омъжената юристка и статията в защита на целомъдрието.

Доктор Нолан ме изчака, докато свърша. После избухна в смях.

— Пропаганда! — викна тя и надраска името и адреса на този доктор върху бланка за рецепта.

Разгръщах нервно списание „Бебешки говор“. На всяка страница лъщяха пълничките, бодри личица на бебета — плешиви, шоколадовокафеникави или с лица като на Айзенхауер; бебета, които за първи път се претъркулват; бебета, които посягат към дрънкалки; бебета, зинали към първата си лъжичка твърда храна; бебета с всичките хитри подробности, които съпътстват израстването им стъпка по стъпка към този тревожен и несигурен свят.

Замириса ми на детска храна, на кисело мляко, на опикани пелени и изведнъж се разнежих и натъжих. Колко естествено беше за жените наоколо да раждат и отглеждат деца! А защо аз съм толкова чужда на майчиното чувство? Защо не мечтая да посветя живота си на бебе след бебе като Додо Коноуей?

Ако трябва по цял ден да слугувам на едно дете, ще откача.

Загледах се в бебето в скута на една жена отсреща. Нямах представа колко е голямо, не разпознавах възрастта на бебетата — знаех само, че могат да бърборят отегчително и имат двайсетина зъба зад стиснатите си розови устенца. Това бебе крепеше малката си нестабилна главица направо върху раменете, сякаш нямаше шия, и ме разучаваше с мъдро, философско изражение.

Майката неспирно се усмихваше и го държеше така горда, сякаш то бе първото чудо на света. Наблюдавах майката и детето, за да открия някакво обяснение на взаимното им доволство, но преди да го намеря, докторът ме повика.

— Вие искате преглед? — ведро каза той и с облекчение си помислих, че не е от ония лекари, които задават неудобни въпроси. Аз се блазнех от мисълта да му разкажа, че съм възнамерявала да се омъжа за моряк веднага щом корабът пристигне във флотската база Чарлстаун, а не нося годежен пръстен, защото сме твърде бедни, но в последния момент отхвърлих тази изкусителна история и отвърнах:

— Да.

Покачих се върху стола и помислих: „Изкачвам се към свободата си, свобода от страха, свобода от възможността да се омъжа за неподходящ човек като Бъди Уилард, свобода от домовете «Флорънс Критъндън», където отиват всички бедни момичета, вместо да ги оправят като мен, защото това, което са направили, щяха да правят отново, независимо от всичко.“

Пътувах обратно за болницата с кутия на скута, обвита в обикновена кафява хартия, все едно че бях мисис Някоя-си, която се връща с торта или шапка, купена от магазина „Файлийн“. Постепенно подозрението ми, че католиците имат рентгенови очи, започна да се разсейва и се почувствах облекчена. Успешно използвах деня, определен за покупки, помислих си аз.

Бях жена, която принадлежи на себе си.

Следващата стъпка бе да намеря подходящ мъж.

19

— Аз ще стана психиатър.

Джоун говореше с обичайния си шумен ентусиазъм. Пиехме ябълков сайдер в хола.

— О — отговорих сухо, — това е чудесно.

— Разговарях надълго с доктор Куин и тя смята, че това е напълно възможно. — Доктор Куин бе психиатър на Джоун, умна, проницателна, неомъжена, и аз често си мислех, че ако бях нейна пациентка, все още щях да се намирам в „Каплан“ или по-вероятно в „Уаймарк“. Доктор Куин притежаваше едно абстрактно качество, което допадаше на Джоун, но на мен ми причиняваше полярни тръпки.

Джоун бърбореше нещо за егото и ида[1], а аз насочих съзнанието си към нещо друго, към кафявия неразопакован пакет в чекмеджето. Никога не бях разговаряла за егото и ида с доктор Нолан. Дори не зная за какво всъщност разговаряхме.

— … и ще живея вече в града.

Отново се извърнах към Джоун.

— Къде? — попитах, като се мъчех да прикрия завистта си.

Доктор Нолан ми бе казала, че моят колеж ще ме приеме за втория семестър по нейна препоръка и заради това, че съм стипендиантка на Филомена Гини, но тъй като лекарите категорично ми забраняваха да живея при майка ми, оставах в клиниката, докато започне зимният семестър.

Дори и така да беше, струваше ми се нечестно Джоун да ме бие на финала.

— Къде? — упорствах аз. — Няма да ти позволят да живееш самостоятелно, нали? — На Джоун тая седмица отново й бяха разрешили да излиза из града.

— О, не, разбира се. Ще живея в Кеймбридж със сестра Кенеди. Нейната съквартирантка се омъжила и тя търси нова.

— Наздраве! — повдигнах чашата с ябълков сайдер и се чукнахме. Въпреки големите ми задръжки спрямо Джоун аз си мислех, че винаги ще я ценя. Сякаш и двете бяхме насилени от някакви непреодолими обстоятелства, нещо като война или като чумна епидемия, да обитаваме наш собствен свят. — Кога напускаш?

— На първо число.

— Хубаво.

Изведнъж Джоун се натъжи.

— Ти ще идваш да ме виждаш, нали, Естър?

— Разбира се.

Но си помислих: „Едва ли.“

— Боли — казах. — Трябва ли да ме боли?

Ъруин не отговори. После промълви:

— Понякога боли.

Срещнах Ъруин на стълбите на Уайднъровата библиотека. Стоях на най-горното стъпало, гледах червените тухлени сгради, които ограждаха потъналия в сняг двор, и тъкмо се готвех да хвана трамвая за клиниката, когато един висок млад мъж, доста грозноват, с очила, но с интелигентно лице, се приближи и запита:

— Бихте ли ми казали колко е часът?

Погледнах часовника си:

— Четири и пет.

Тогава той прехвърли в другата си ръка товара книги, който държеше пред себе си като поднос с храна, и показа кокалестата си китка.

— Но защо, вие имате часовник?

Той погледна печално часовника си. Повдигна го и го разтърси до ухото си.

— Не работи. — И се усмихна подкупващо. — Вие накъде отивате?

Готвех се да му отвърна: „Обратно в лудницата“, но младежът ми се стори приличен, затова промених намерението си и отговорих:

— Вкъщи.

— Искате ли преди това да изпием едно кафе?

Поколебах се. Трябваше да се прибера в клиниката за вечеря и не ми се искаше да закъснявам точно сега, когато бях така близко до изписването си.

— Едно съвсем мъничко кафе?

Реших да изпробвам новата си, нормална личност пред този човек, който в процеса на колебанията ми успя да съобщи, че се казва Ъруин и е доста добре платен преподавател по математика, затова накрая казах:

— Съгласна съм — и се постарах да изравня крачката си с неговата надолу по дългите, застлани с ледена коричка стъпала.

Чак след като видях кабинета на Ъруин, реших да го прелъстя.

Ъруин живееше в мрачен, но удобен приземен апартамент на една от затънтените улички извън Кеймбридж и ме откара там — за чаша бира, както каза, след три горчиви кафета в едно студентско кафене. Седяхме в кабинета му на кафяви кожени кресла, заобиколени от камари прашни, неразбираеми книги с огромни формули, красиво изписани по страниците като поеми.

Тъкмо бях вкусила от бирата си — не обичах студена бира посред зима, но приех чашата, за да се хвана за нещо и звънецът иззвъня.

Ъруин като че се смути:

— Боя се, че може би е дама.

Той имаше особения старовремски навик да нарича жените дами.

— Много хубаво, много хубаво — отвърнах с широк жест. — Покани я.

Ъруин поклати глава.

— Ще се смути от теб.

Усмихнах се към кехлибареното кръгче студена бира.

Звънецът екна отново с категоричен звън. Ъруин стана и отиде да отвори. Моментално щом изчезна, аз се вмъкнах в банята и скрита зад мръсните щори в алуминиев цвят, наблюдавах маймунското лице на Ъруин в процепа на вратата.

Едра жена с големи гърди, върху които беше навлякла още по-грамаден пуловер от естествена вълна, с виолетови панталони, черни ботинки на висок ток и с астраганена подплата, със също такава астраганена шапка токче, изпускаше облачета бели, нечути думи в зимния въздух. Гласът на Ъруин долиташе до мен през мразовития коридор.

— Съжалявам, Олга… Работя, Олга… Не, грешиш, Олга.

През всичкото време червените устни на жената се движеха и думите, превърнати в бяла пара, изчезваха сред голите клонки на люляка до входната врата. Накрая се чу:

— Може би, Олга… Довиждане, Олга.

Възхитих се от безпределната, просторна като степ и облечена във вълна гръд на Олга, оттеглила се от тясното ми зрително поле и заслизала по скърцащата дървена стълба с някаква особена горчивина, изписана на устните.

— Предполагам, че тук, в Кеймбридж, имаш безброй любовни приключения — казах весело на Ъруин, като набодох един охлюв в подчертано френския местен ресторант.

— Изглежда — призна Ъруин с лека и свенлива усмивка, — изглежда, се погаждам с дамите.

Повдигнах празната охлювна черупка и отпих билков зеления сок, който я пълнеше. Не знаех дали е хранителен, но след толкова месеци здравословна и еднообразна диета в болницата жадувах за нещо по-пикантно.

Бях се обадила на доктор Нолан от автомата в ресторанта и поисках разрешение да прекарам нощта в Кеймбридж при Джоун. Разбира се, нямах представа дали Ъруин щеше отново да ме покани в апартамента си след вечеря, но си помислих, че щом като се отърва от едрата дама, съпруга на негов колега, перспективите изглеждат обещаващи.

Отпуснах назад глава и си налях чаша „Нюи Сей Жорж“.

— Ти наистина обичаш виното — отбеляза Ъруин.

— Само „Нюи Сен Жорж“… Представям си го с ламята…

Ъруин взе ръката ми.

Исках първият мъж, с когото спя, да бъде интелигентен, за да го уважавам. Ъруин бе станал преподавател на двайсет и шест години и имаше бледата, неокосмена кожа на дете гений. Освен това имах нужда от човек с достатъчен опит, за да компенсира моето невежество, а „дамите“ на Ъруин ме убедиха в неговото преимущество. И още нещо — за да бъда в безопасност, исках този мъж да ми бъде непознат от преди и да не продължим връзката си в бъдеще: да е просто някакъв безпристрастен и хладнокръвен шаман, както в описанията на племенните обреди.

Към края на вечерта вече нямах никакви колебания, че Ъруин ще бъде този мой избраник.

От мига, в който схванах покварата на Бъди Уилард, моята девственост ми тежеше като воденичен камък. Дотогава й придавах огромна важност и живеех с навика да я браня с цената на всичко. Браних я цели пет години, но тя вече ми дотягаше.

И чак когато Ъруин ме грабна в ръцете си и ме понесе — опиянена от виното и отпусната — към черната тъма на спалнята, аз прошепнах:

— Знаеш ли, Ъруин, май трябва да ти кажа, че съм девствена.

Той се засмя и ме хвърли в леглото.

Само след няколко минути един възклик на почуда ми показа, че Ъруин не ми е повярвал. Помислих си — какъв късмет, че от днес бях почнала да вземам мерки срещу забременяване, защото във винената омая на тази вечер аз едва ли бих си дала труда да извърша деликатната и нужна процедура. Лежах гола и унесена върху грубото одеяло на Ъруин и чаках да настъпи чудодейната промяна.

Но единственото, което почувствах, бе остра, потресаваща, непоносима болка.

— Боли! — казах. — Трябва ли да ме боли?

Ъруин не отговори. После промълви:

— Понякога боли.

След малко той стана, отиде в банята, откъдето чух шуртенето на крана. Не бях сигурна дали Ъруин свърши това, което възнамеряваше, или девствеността ми го бе възпряла по някакъв начин. Щеше ми се да го попитам още ли съм девствена, но не се решавах. Нещо топло и влажно се стичаше между краката ми. Внимателно се протегнах и го докоснах.

Вдигнах ръка и я огледах на светлината, която струеше от банята. Пръстите ми изглеждаха черни.

— Ъруин — викнах нервно, — донеси ми кърпа!

Ъруин се върна, препасан с голям пешкир, а на мен подхвърли друг, по-малък. Пъхнах го между краката си и почти веднага след това го измъкнах. Наполовина бе наквасен с кръв.

— Тече ми кръв! — оповестих и рязко се изправих.

— Нищо, често се случва — успокои ме Ъруин. — Скоро ще ти мине.

Чак тогава разните приказки за напоени в кръв брачни чаршафи и капсули с червено мастило, използвани от вече дефлорирани булки, изплуваха в паметта ми. Чудех се колко ли време ще кървя и ще лежа, стиснала между бедрата си кърпата. Тогава се сетих, че кръвта е отговор на моите съмнения. Вече не съм девствена. Усмихнах се в мрака. Почувствах се приобщена към една голяма традиция.

Незабелязано допрях сух край от пешкира до раната и реших, че щом кървенето престане, ще взема късния трамвай за клиниката. Исках да се отдам на размишления върху новото си състояние при пълен покой. Но кърпата отново почерня и прогизна.

— Аз… май е по-добре да си вървя — изрекох едва чуто.

— В никакъв случай толкова скоро.

— Не, по-добре да си вървя.

Помолих го да ми заеме хавлиената кърпа и я опасах между бедрата като превръзка. После навлякох запотените си дрехи. Ъруин предложи да ме откара до вкъщи, но недоумявах как ще го накарам да спре пред лудницата, затова зарових из чантичката си за адреса на Джоун. Ъруин знаеше улицата и отиде да запали колата. Бях твърде изплашена, за да призная, че все още ми тече кръв. Надявах се всеки момент да спре.

Но когато Ъруин подкара по пустите, навени от снежни преспи улици, усетих, че топлото струене пробива през хавлията и полата и се стича по седалката.

Като забавихме ход, обикаляйки къща по къща, помислих си: „Какво щастие, че не съм се разделила с девствеността си, докато живеех в колежа или вкъщи; подобно прикритие там би било невъзможно.“

Джоун отвори вратата с радостна изненада. Ъруин ми целуна ръка и каза на Джоун добре да се грижи за мен.

Затворих вратата и се облегнах на нея, усещайки как кръвта се изсмука от лицето ми с един внезапен, страхотен тласък.

— Естър, какво ти е, по дяволите?

Запитах се кога ли Джоун ще забележи как кръвта тече надолу по краката ми и капе, лепкава и гъста, в черните ми лачени обувки. Помислих си, че даже да умирах от куршум, Джоун пак щеше да ме зяпа така с празния си поглед, в очакване да й поискам чаша кафе и сандвич.

— Тук ли е сестрата?

— Не, тя е на нощно дежурство в „Каплан“.

— Добре. — Ухилих се горчиво, когато нов приток на кръв се отдели от прогизналата превръзка и пое своя път надолу към обувките ми. — Всъщност… исках да кажа, зле.

— Държиш се особено.

— По-добре извикай лекар.

— Защо?

— Бързо.

— Ама…

Тя все още не забелязваше нищо.

Наведох се, изохках и събух едната си черна обувка от „Блумингдейл“, напукана от студа. Поднесох я пред разширените, прозрачни очи на Джоун, наклоних я и загледах как кръвта се събра над тока и започна да се стича към бежовото килимче на пода.

— Господи боже! Какво е това!

— Имам кръвоизлив.

Джоун ме поведе или по-скоро повлече към дивана и ме постави да легна. После подпря някакви възглавници под оплесканите ми с кръв нозе. Изправи се и попита строго:

— Кой беше тоя мъж?

В една лудешка минута си помислих, че тя ще откаже да повика лекар, докато не й призная всичко за вечерта ми с Ъруин, и че дори след признанието ще продължи да упорства, ей така, за наказание. Но разбрах, че чистосърдечно повярва в обяснението ми и моята любовна нощ с Ъруин остана непонятна за приятелката ми, а появата на Ъруин — само трънче в радостта й от моето гостуване.

— О, аз също почти не го познавам — и махнах нехайно с ръка. Нахлу нов прилив на кръв и стегнах мускулите на корема си в тревога:

— Дай ми кърпа!

Джоун излезе и светкавично се върна с цяла камара хавлиени кърпи и чаршафи. Като сръчна сестра тя смъкна наквасените ми дрехи, ахна, като стигна до първата аленочервена хавлиена кърпа, и ми постави нова превръзка. Лежах и се опитвах да успокоя бумтящото си сърце, тъй като при всеки удар то отприщваше нов приток кръв.

Спомних си за досадния курс по викторианска литература, в чиито романи измираха толкова жени — мъчително и благородно, облени в кърви при трудни раждания. Сигурно Ъруин ме бе повредил по някакъв страхотен, неизвестен начин и както си лежах върху дивана на Джоун, аз всъщност полекичка умирах.

Джоун примъкна една индианска възглавничка, коленичи връз нея и започна да звъни наред по безконечен списък на лекари в Кеймбридж. Първият номер не отговори. На втория, който се отзова, Джоун почна да обяснява случая ми, но после рязко спря, каза едно „ясно“ и затвори.

— Какво ти каза?

— Че би отишъл само при регистрирани пациенти или при спешни случаи. Днес било неделя.

Помъчих се да вдигна ръка и погледна часовника си, но ръката ми тежеше като скала и не искаше да се помръдне. Неделя — лекарският рай! Доктори по извънградски клубове, доктори по крайбрежието, доктори с любовници, доктори със съпруги, доктори по църкви, доктори в яхти, доктори навсякъде, доказвайки категорично, че и те са хора, не само лекари.

— За бога, кажи им, че моят случай е спешен!

Третият номер не отговори, четвъртият затвори, щом Джоун спомена, че става дума за менструационен цикъл. Джоун се разплака.

— Слушай — заговорих аз внимателно, — позвъни на местната болница, кажи им, че съм спешна. Ще трябва да ме вземат.

Лицето на Джоун просветна и тя набра номера. От „Бърза помощ“ й обещаха, че ще ме види техен лекар, но ако пристигна в отделението. Джоун звънна за такси.

Тя настоя да дойде с мен. Пристегнах новата опаковка от хавлиени кърпи с истинско отчаяние, а шофьорът, респектиран от адреса, който му продиктува Джоун, остро режеше завоите в бледнеещите от зората улици и закова със страхотно изскърцване точно пред входа на „Бърза помощ“.

Оставих Джоун да му плати и забързах към празния, ослепително осветен хол. Някаква сестра изникна иззад бял параван. С няколко светкавични думи успях да й разкажа истината за положението си, преди Джоун да се появи на вратата, примигваща и опулена като сляп бухал.

После довтаса докторът от отделението за спешни случаи и с помощта на сестрата аз се качих на стола за прегледи. Сестрата зашепна нещо на лекаря, той кимна и взе да развива кървавите ми хавлии. Усетих как пръстите му започнаха да ме опипват, а Джоун стоеше, изпъната като войник, и стискаше ръката ми — за мой кураж или за неин.

— Ооох! — Потръпнах, нещо адски силно ме прободе.

Докторът подсвирна.

— Ти си една на милион.

— Какво значи това?

— Че на една от милион се случва подобно нещо.

Той заговори на сестрата с тих, отсечен глас, тя се завтече към страничната масичка за някакви свитъци марля и сребърни инструменти.

— Виждам — надвеси се докторът — точно откъде иде белята!

— Не можете ли да ме оправите?

Той се разсмя.

— О, ще ви оправя, и то чудесно.

Леко потропване на вратата ме разбуди. Минаваше полунощ и клиниката за душевноболни се бе смълчала като смъртта. Кой ли чука по такова късно време?

— Влез! — И запалих нощната лампа.

Вратата щракна, открехна се и в отвора се появи енергичната тъмнокоса глава на доктор Куин. Изгледах я с изумление, защото, макар да я познавах и често да й кимах за поздрав из коридорите на клиниката, никога не бях разговаряла с нея.

— Мис Грийнуд, мога ли да вляза за миг?

Аз кимнах.

Доктор Куин пристъпи и тихо затвори вратата след себе си. Беше в един от морскосините си безупречни костюми със семпла снежнобяла блузка и остроъгълно деколте.

— Съжалявам, че ви безпокоя, особено в този час на нощта, но, струва ми се, вие бихте могли да ни помогнете за Джоун.

Очаквах доктор Куин да ме упрекне за завръщането на Джоун в клиниката. Аз все още не бях сигурна дали Джоун е разбрала истината за посещението ни в „Бърза помощ“, но само след няколко дни тя се върна да живее в „Белсайс“, като запази правото си да се движи свободно.

— Готова съм да направя каквото мога — казах на доктор Куин.

Тя приседна на крайчеца на леглото ми опечалена.

— Искаме да я открием. Смятаме, че бихте ни подсказали къде би могла да бъде.

Изведнъж ми се дощя да нямам нищо общо с Джоун.

— Не знам — отговорих хладно. — Няма ли я в стаята й?

Вечерният час в „Белсайс“ отдавна бе отминал.

— Не, Джоун имаше разрешение за кино тази вечер, но все още не се е върнала.

— С кого отиде?

— Беше сама. — Доктор Куин замълча. — Имате ли представа къде би могла да прекара нощта?

— О, тя непременно ще се върне. Нещо я е задържало. — Но не проумявах какво може да задържи Джоун в скучния нощен Бостън.

Доктор Куин поклати глава.

— Последният трамвай мина преди час.

— Може да се върне и с такси.

Доктор Куин въздъхна.

— Обадихте ли се на онова момиче, Кенеди? — продължих аз. — Където Джоун живееше преди.

Доктор Куин кимна.

— А на родителите й?

— О, тя никога не се отбива там… но все пак позвънихме и на тях.

Доктор Куин отново замълча, сякаш се мъчеше да надуши някаква улика в стаената стая. После каза:

— Добре, ще направим каквото можем! — И излезе.

Изгасих лампата и се опитах да заспя, но лицето на Джоун изплува пред очите ми, безплътно, грейнало в блажена усмивка. Струваше ми се дори, че чувам как гласът й шумоли и глъхне в тъмата, но после разбрах, че това е нощният вятър сред клоните на дърветата…

Друго почукване ме събуди в заскреженото сиво утро.

Този път отворих сама.

Беше пак доктор Куин. Стоеше мирно като войник на строево учение, но целият й силует изглеждаше някак размазан.

— Реших, че трябва да знаете — заговори тя. — Джоун е намерена.

Употребата на страдателен залог накара кръвта ми да замре.

— Къде?

— В гората, край заледените езерца…

Отворих уста, но не можах да издам звук.

— Един от нашите санитари я открил сега, като идвал на работа…

— Но не е…

— Мъртва — каза доктор Куин. — Обесила се.

[1] Т.е. здравият разум и поривите на инстинкта. — Б.пр. ↑

20

Пресен сняг застла двора на клиниката — не плах валеж, а силен януарски навей, който достига човешки бой и затваря училища, учреждения и църкви, като за ден-два оставя в бележниците, календарите и тефтерчетата полета, чисти от ангажименти.

След седмица, ако преминех успешно беседата с учителския съвет, черният автомобил на Филомена Гини щеше да ме понесе на запад и стовари пред железните врати на моя колеж.

В разгара на зимата!

Масачузетс ще потъне в мраморно спокойствие. Представях си белите като снежинки селца, ширналите се тресавища, по които похлопват сухи папури, езерцата, където жаби и риби спят дълбок сън под кората на леда, и трепетно поклащащите се гори.

Но под измамно чистата и равна плоча топографията беше все същата и вместо Сан Франциско, Европа или Марс аз щях да изучавам стария пейзаж, всяко поточе, хълмче и дръвче. На пръв поглед изглеждаше дребна работа да се върна отново след шестмесечно прекъсване там, откъдето така бурно се бях отдалечила.

Разбира се, всички щяха да знаят причината.

Доктор Нолан ми бе споменала съвсем прямо, че доста хора ще се отнасят предпазливо с мен, други ще ме отбягват, сякаш съм прокажена с предупредително звънче на шията. Лицето на майка ми от последното й посещение в клиниката след двайсетия ми рожден ден изплува пред очите ми като бледа и укорителна луна. Дъщеря в приют за душевноболни! Това й бях поднесла. И все пак тя явно бе решила да ми прости.

— Ще започнем всичко отначало, Естър — бе ми заговорила със своята блага, мъченическа усмивка. — Нека мислим за това като за кошмарен сън.

Кошмарен сън.

За човек под стъклен похлупак, сляп и задушен като мъртвородено, целият свят е кошмарен сън.

Кошмарен сън.

Спомнях си всичко.

Спомнях си труповете и Дорийн, разказа за смокиновото дърво и диаманта на Марко, моряка и кривогледата сестра на доктор Гордън, счупения термометър и негъра с двете фасулени ястия, десетте килограма, които наддадох, докато бях на инсулин, скалата, която стърчеше между морето и небето като сив череп.

Може би забравата ще ги притъпи и покрие като снежна пряспа.

Но тези спомени бяха част от мен. Те бяха моят пейзаж.

— Един мъж иска да те види!

Усмихната сестра подаде белоснежната си касинка през вратата и в миг на смущение помислих, че съм отново в колежа и тези спретнати бели мебели, тази бяла гледка на дървета и хълмове са подобрение на старата ми стая с очукани столове и бюро и изглед към голия двор. „Един мъж иска да те види!“, казва дежурното момиче по телефона в спалното помещение.

Какво ни различаваше нас, тук в „Белсайс“, от момичетата, които играят бридж, клюкарстват или зубрят в колежа, където щях да се върна? Ония момичета също бяха под някакъв техен стъклен похлупак.

— Влез! — викнах и Бъди Уилард с кафяво кепе в ръка пристъпи в стаята.

— О, Бъди!

— О, Естър!

Стояхме така, загледани един в друг. Чаках да се появи някакъв душевен трепет, някаква слаба искрица. Нищо. Нищо, освен огромна, позната тегота. Фигурата на Бъди в кафеникавото яке изглеждаше малка и чужда като кафявите колове на оградата, до която стоеше в оня ден преди година, в края на ски пистата.

— Как дойде тук? — попитах след мълчание.

— С колата на майка ми.

— В тоя сняг?

— Да — захили се Бъди, — и затънах в една пряспа. Не можах да изкача хълма. Има ли откъде да взема лопата?

— Лопата ще вземем от нашите градинари.

— Добре. — Бъди се обърна да излезе.

— Чакай, ще дойда да ти помогна.

Бъди ме погледна и тогава в очите му долових онзи странен проблясък — същата смесица от любопитство и боязън, която бях открила в очите на църковната деятелка, в очите на стария ми учител по английски и на пастора от Унитарианската църква, които идваха на посещение при мен.

— О, Бъди — изсмях се. — Вече нищо ми няма.

— Знам, Естър, знам — бързо смотолеви той.

— Ти си тоя, който не трябва да рие затънали коли, не аз, Бъди.

И Бъди ме остави да свърша почти всичко сама.

Колата се поднесла по заледения хълм към клиниката, тръгнала назад, едното й колело излязло от алеята и тя затънала в дълбока пряспа.

Слънцето се показа иззад парцаливите сиви облаци и огря с летен блясък девствено белите склонове. Спрях да рина, за да огледам тези чисти простори, и изпитах същата дълбока тръпка, както при вида на дървета и ливади, затънали под дълбоки, поройни води — сякаш обичайният ред на света леко се променя и навлиза в нова фаза.

Бях благодарна на затъналата кола и снежната пряспа. Те попречиха на Бъди да ми задава въпроси за неща, които знаех, че го интересуват, и за които накрая попита с тих, нервен глас по време на следобедния чай в „Белсайс“. Диди ни наблюдаваше като завистлива котка иззад ръба на чашката си. Известно време след смъртта на Джоун я преместиха в „Уаймарк“, но сега тя отново бе сред нас.

— Отдавна се чудя… — Бъди хлопна несръчно чашата върху чинийката.

— Какво се чудиш?

— Чудя се… искам да кажа, може би ти ще ми отговориш. — Бъди срещна погледа ми и чак тогава забелязах колко се е променил. Вместо старата, уверена усмивка, която блясваше бързо и често като фотографска светкавица, сега лицето му бе помръкнало, дори нерешително — лице на човек, който невинаги получава това, което иска.

— Ще ти кажа, ако знам, Бъди.

— Мислиш ли, че в мен има нещо, което кара момичетата да полудяват?

Не можах да се сдържа и се разсмях — може би заради сериозността на изражението му и баналното значение на думата „полудяват“ в това изречение.

— Искам да кажа — продължи Бъди, — че излизах с Джоун, после с теб и първо ти… откачи… после Джоун…

Бутнах с пръст трохичка от кейка в една прозрачна капчица от чая.

— Разбира се, че не ти си причината! — отсече преди време доктор Нолан. Бях отишла при нея във връзка с Джоун и това бе единственият път, когато я чух да заговори гневно: — Никой не е виновен. Тя си е виновна. — И доктор Нолан поясни, че дори най-добрите психиатри имат сред пациентите си самоубийци и ако някой трябва да се държи отговорен за смъртта им, това са лекарите. Но и самите те не винят себе си.

— Ти нямаш нищо общо с това, Бъди.

— Сигурна ли си?

— Напълно.

— Добре. — Бъди си пое дъх. — Радвам се.

И изпи чая наведнъж, сякаш бе тонизиращо лекарство.

— Чувам, че ни напускаш.

Закрачих до Валери в една малобройна, наблюдавана от сестри групичка.

— Само ако лекарите кажат „да“! Утре ме викат на разговор с тях.

Отъпканият сняг скърцаше под краката и отвсякъде чувах мелодичния звън на капчуци, тъй като обедното слънце топеше ледените висулки и ледените корички, които привечер щяха отново да замръзнат.

Сенките на скупчените черни борове изглеждаха виолетови на ярката светлина и ние с Валери се разхождахме известно време по добре познатия ни лабиринт от изринати пътеки на двора. Лекари, сестри и болни се движеха сякаш на колелца по съседните алеи, невидими от кръста надолу поради купчините сняг.

— Разговори — изхриптя Валери. — Глупости! Ако са решили да те пуснат, ще те пуснат.

— И аз така мисля.

Пред входа на „Каплан“ се сбогувах със спокойното, снежно моминско лице на Валери, което криеше толкова малко — добри и лоши тайни, и продължих сама, а дъхът ми се виеше на къдрави бели спирали дори на тази къпеща се в слънце светлина. Последният, весел вик на Валери бе:

— Сбогом! Ще се видим!

„Няма, доколкото ми е известно“, си помислих.

Но не бях сигурна. Съвсем не бях сигурна. Как можех да знам дали някой ден — в колежа, в Европа, където и да е — аз няма отново да се озова под стъкления похлупак, през който светът изглежда тъй смущаващо разкривен?

А нима Бъди не бе казал, сякаш за отмъщение, че аз му изрових колата, докато той трябваше да зяпа отстрани:

— Чудя се за кого ли би се омъжила сега, Естър?

— Какво? — попитах, трупайки снега на могилка, и замижах срещу бодливия снежен прах, който се вдигаше от нея.

— Питам се кой ще се ожени сега за теб, Естър. След като… — и Бъди простря ръка към хълма, боровете и строгите в своята простота постройки, огънали се под снега, които разчупваха пейзажа, — след като си била тук.

И естествено не знаех кой би се престрашил. Съвсем не знаех.

— Получих една сметка, Ъруин.

Говорех тихо в слушалката на телефона от големия хол на административната сграда. Отначало подозирах, че телефонистката ще подслушва, но виждах, че тя включва и изключва своите щепселчета, без изобщо да ми обръща внимание.

— Да? — зачака Ъруин.

— Разписка за двайсет долара за спешна медицинска помощ, оказана на еди-кой си ден от месец декември, и за преглед, извършен седмица по-късно.

— Да — изрече пак Ъруин.

— От болницата ме уведомиха, че ми я изпращат на мен, защото сметката, която са ти пратили, останала неплатена.

— Добре, добре, сега ще напиша чек. Ще им изпратя празен чек, та да нанесат сумата. — Гласът на Ъруин леко се промени. — Кога ще мога да те видя?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Много.

— Никога! — казах и решително треснах слушалката.

Не бях сигурна дали след този разговор Ъруин ще изпрати чека в болницата, но си помислих: „Разбира се, че ще го изпрати, той е преподавател по математика и няма да се излага.“

Усетих как коленете ми отмаляха и изпитах безкрайно облекчение.

Гласът на Ъруин не бе събудил нищо в мен.

Бях разговаряла с него за пръв път от нашата единствена среща и почти изпитвах увереност, че разговарям за последен път. Ъруин нямаше никакъв начин да влезе във връзка с мен, освен да иде в квартирата на сестра Кенеди, но след смъртта на Джоун тя се бе преместила другаде, без да остави адрес.

Бях напълно свободна.

Родителите на Джоун ме поканиха на погребението.

Била съм, каза мисис Гилинг, една от най-добрите й приятелки.

— Знаеш, че не бива да ходиш — каза ми доктор Нолан. — Можеш да пишеш, че аз не ти го препоръчвам.

— Ще ида — казах и наистина отидох, а докато трая простичката погребална церемония, аз се питах какво според мен погребвам.

Ковчегът, поставен пред олтара, изпъкваше със снежната бледост на цветята — злокобна отсянка на нещо, което си е отишло. Лицата по троновете наоколо бяха восъчни от блясъка на свещите, а боровите клонки, останали от Коледа, изпълваха студения въздух с гробовен тамянов аромат.

Бузите на Джоди до мен лъщяха като румени ябълки, тук-там в тълпата разпознавах други момичета от колежа и от родния ми град, които познаваха Джоун. Диди и сестра Кенеди хлипаха в кърпички на първата редица.

После зад ковчега, зад лицето на пастора, зад лицата на присъстващите изплува вълнистият терен на градското ни гробище, затънало в преспи, от които надгробните камъни стърчаха като бездимни комини.

Сега в коравата земя щяха да изкопаят черна двуметрова яма. Една сянка щеше да се слее с друга и характерната за нашия край жълтеникава почва щеше да запечата раната, нанесена на белотата, и следващият снеговалеж ще заличи очертанията на пресния гроб.

Поех дълбоко въздух и се заслушах в екливата хвалба на сърцето ми.

Аз съществувам, аз съществувам, аз съществувам.

Лекарите провеждаха седмичния си съвет — стари въпроси, нови въпроси, приемане на болни, изписване на болни и беседване с тях. Прелиствах нехайно един разръфан брой на „Нешънъл Джиографик“ в библиотеката на клиниката и чаках своя ред.

Пациенти, придружени от сестри, обикаляха претъпканите лавици и разговаряха тихо с библиотекарката, питомка на същото заведение. Погледнах я — късогледа, безлична, с вид на стара мома, — чудех се дали въобще знае, че е дипломирана и за разлика от своите клиенти — все още оцеляла.

— Не се плаши — беше ми казала доктор Нолан. — Аз ще бъда там с другите лекари, които познаваш, а ще има и някои външни лица; доктор Вининг, главният лекар, ще ти зададе няколко въпроса и после си отиваш.

Но въпреки уверенията на доктор Нолан аз се страхувах до смърт.

Бях се надявала, че при своето излизане от клиниката ще се чувствам уверена и ще съм наясно по всички въпроси, пред които съм изправена — нали в края на краищата ме „анализираха“. А вместо това навсякъде край себе си виждах само въпросителни.

Непрестанно стрелках нетърпеливи погледи към затворената врата на заседателната зала. Ръбовете на чорапите ми бяха изопнати, черните ми обувки — напукани, но лъснати, а червеният ми вълнен костюм бе ярък като плановете ми. Някои нови, някои стари…

Обаче нямаше да се омъжа. Мислех си, че трябва да има ритуал за тези, които се раждат втори път — закърпени, подновени, одобрени за попрището на живота.

Тъкмо се мъчех да измисля подробности, подходящи за такъв ритуал, ето че доктор Нолан изникна отнякъде и ме докосна по рамото.

— Хайде, Естър.

Станах и я последвах към отворената врата.

Поспрях на прага, за да си поема дъх, и видях среброкосия доктор, който в първия ден ми бе говорил за реките и за пилигримите, видях сипаничавото зловещо лице на мис Хюи, видях очи, които, струва ми се, разпознавах зад белите маски.

Очите и лицата се устремиха към мен и теглена от тях като от магическа нишка, аз пристъпих в залата.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.